Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

У березні 2021 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , про відшкодування заподіяної кримінальним правопорушенням матеріальної та моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що Оболонським районним судом м. Києва розглянуто кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] за ст. 128 КК України, кримінальне провадження № 12017100050000044 від 03.01.2017. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18.12.2020 року вищевказане кримінальне провадження закрито у зв`язку із закінченням строків давності, цивільний позов потерпілого [PERSON] було залишено без розгляду. Своїми протиправними діями [PERSON] заподіяв матеріальної та моральної шкоди потерпілому [PERSON] та фізичні і моральні страждання. В період з 1 по 19 січня 2017 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом важка ЗЧМТ, забій головного мозку з обох лобно-скроневих долях та лівій гемісфері мозочка, травматичний САК, перелом тімяної кістки праворуч, забій м`яких тканей голови. Враховуючи викладені обставини просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] завдану майнову шкоду в розмірі 75\~000 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 330\~000 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.05.2021 року відрито провадження у справі. У судове засідання позивач не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти заочного рішення не заперечував. У судове засідання відповідач не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення до суду не надходило. Відзиву до суду не направив. Згідно ч. 8\~ст. 178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п.п. 3,4 ч. 1\~ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 1 січня 2017 року приблизно о 4 годині 30 хвилин, [PERSON] , перебував за адресою: [ADDRESS] , поруч із приміщенням закладу «Ель кафе» біля входу на вулиці, де також знаходився [PERSON] . Перебуваючи за вищевказаною адресою між [PERSON] та [PERSON] виник словесний конфлікт, на ґрунті особистих неприязних відносин. В той же час [PERSON] підійшов до [PERSON] , став навпроти нього і, відчуваючи раптову виниклу неприязнь до останнього, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді тяжких тілесних ушкоджень, хоча повинен був і міг їх передбачити та діяти з більшою обачністю, наніс один удар правою рукою у область обличчя [PERSON] , від чого той внаслідок падіння з висоти власного зросту вдарився об асфальт та отримав комплекс ушкоджень у ділянці голови, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень. 03.01.2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №12017100050000044 від 03.01.2017 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 128 КК України. Відповідно до виписки №20 із медичної картки стаціонарного хворого від 19.01.2017 року вбачається, що [PERSON] був госпіталізований 01.01.2017 року та перебував на лікуванні до 19.01.2017 року з важкою ЗЧМТ: забій головного мозку в обох лобно-скроневих долях та лівій гемісфері мозочка. [PERSON] . Перелом тімяної кістки праворуч. Забій м`яких тканин голови. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18 грудня 2020 року у справі №756/11387/17, звільнено обвинуваченого [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ст. 128 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України, закрито. Цивільний позов [PERSON] залишено без розгляду. Дана ухвала набрала законної сили 28.12.2020 року. У відповідності до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні чи мали місце ці дії(бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодження речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права(реальні збитки). У відповідності до ч.1 ст.1166\~\~Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини ч.2 ст.1166 ЦК України. Правові підстави та порядок звільнення від кримінальної відповідальності регулюються виключно Кримінальним кодексом України. У відповідності до ст.44 КК України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Зокрема відповідно до ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули відповідні строки. Із роз`яснень, викладених у п.1 постанови пленуму Верховного Суду України №12 від 20.02.2004 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює закриття кримінальних справ»» вбачається, що звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави (її компетентних органів) від засудження особи, яка вчинила злочин, та застосування до неї кримінально-правових засобів примусового характеру. Водночас звільнення від кримінальної відповідальності не є виправданням особи. У пункті першому постанови пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» зазначено, що звільнення від кримінальної відповідальності це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, Кримінально-процесуальним кодексом України. Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе в разі вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК, та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у ч.1 ст.44 КК, а саме: у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування. Таким чином, обов`язковою передумовою звільнення особи від кримінальної відповідальності є вчинення нею певного злочину, незалежно від того, є він закінченим чи незакінченим, а так само вчинення такого злочину одноособово чи у співучасті. Прийняття судом рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності можливе лише за згодою особи на відповідну підставу закриття кримінального провадження. Питання про звільнення від кримінальної відповідальності суд вирішує у формі ухвали. Незважаючи на те, що зазначений вид судового рішення, за правилами кримінального процесуального закону, не передбачає визнання особи винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, усе ж зазначена підстава для звільнення від кримінальної відповідальності не означає виправдання такої особи чи визнання її невинною, а визначені в КК України підстави для звільнення від кримінальної відповідальності не є реабілітуючими. Суть цього правового інституту полягає у тому, що держава за певних визначених законом умов, відмовляється від засудження особи, яка вчинила злочин та застосування до неї кримінально-правових засобів примусового характеру. Тобто, звільнення від кримінальної відповідальності можливе у разі вчинення кримінально-караного діяння і наявності умов, необхідних для його застосування. Звільнення від кримінальної відповідальності є формою реалізації кримінальної відповідальності, яка можлива після кримінально-правової кваліфікації діяння, встановлення особи, яка його вчинила, та умов та обставин, за яких особа звільняється від кримінальної відповідальності. Таким чином, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі застосування строків давності не може свідчити про не вчинення особою злочину, звинуваченою у ньому. З огляду на це особа, яка вважає себе невинуватою у вчиненні злочину або вина якої у вчиненні злочину не доведена, вправі вимагати не застосування строків давності, а постановлення виправдувального вироку або постановлення ухвали про відсутність події та складу злочину в діях такої особи. Лише такі процесуальні рішення носять реабілітуючий характер та звільняють особу від усіх звинувачень у вчиненні протиправного караного діяння. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі № 826/4225/15, від 03.10.2018 року у справі №463/1380/15-ц. У частині першій ст. 373 КПК України встановлено вичерпний перелік підстав для ухвалення виправдувального вироку, а саме у разі, якщо не доведено, що:1)вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Тобто, суд ухвалює виправдувальний вирок виключно із реабілітуючи підстав. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин справи, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дослідивши надані квитанції стороною позивача за 2017 рік приходить до переконання про стягнення з відповідача на користь позивача завдану матеріальну шкоду у розмірі 11\~552,40 грн. Подані квитанції за 2019 рік суд до уваги не бере, оскільки позивачем не доведено, що дані витрати пов`язані з заподіянням кримінального правопорушення [PERSON] . Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне. За правилами частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частина друга стаття 16 ЦК України). Відповідно до частин першої - третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними діями іншою особою виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до роз"яснень викладених в Постанові Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31.03.1995\~року №\~4 „ Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Позивач пред`явив вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення відносно нього злочину. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України 2 Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Частинами третьою, п`ятою та шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може гуртуватися на припущеннях. Сам факт вчинення злочину не є беззаперечним фактом для відшкодування моральної шкоди без доведеності тих обставин, які передбачені законом, а саме наявності такої шкоди, її розміру, причинного зв`язку між діями заподіювача та завданою шкодою. Суд, дослідивши письмові пояснення, надані докази на підтвердження розміру заподіяння моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає, що з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди у зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення має бути стягнуто кошти у розмірі 10 000,00 грн. На підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судові витрати у справі. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі наведеного,

Outcome: partial