Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Адвокат Ломага Антон Альбертович, який діє в [PERSON] звернувся до суду з позовом до Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна, в якому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ від 30.11.2021 оку № 0104-2/3869 «Про особовий склад» про звільнення [PERSON] з посади директора навчально-спортивного комплексу «Каразінський» у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України), поновити [PERSON] на роботі на посаді директора навчально-спортивного центру «Каразінський» або іншій рівнозначній посаді з 01.12.2021 р., стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.12.2021 р. по день ухвалення рішення по справі, стягнути на користь [PERSON] 50 000 грн. моральної шкоди, стягнути на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн., допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що Позивача звільнено незаконно, наказ від 30.11.2021 року № 0104-2/3869 «Про особовий склад» видано із численними порушеннями законодавства, а саме: відсутні обставини, з якими п. 1 ст. 40 КЗпП України пов`язує можливість звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці; звільнення Позивача відбулось без фактичного скорочення його посади та/або скорочення штату; в порушення частини третьої статті 49-2 КЗпП України Позивачу не запропоновано усіх наявних вакантних посад; звільнення відбулось із порушенням статті 43 КЗпП України без отримання попередньої згоди від виборного органу первинної профспілкової організації. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2021 року було відкрито провадження у вищевказаній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. 25 січня 2022 року на адресу суду від Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна надійшов відзив на позовну заяву, в якому Відповідач заперечує проти доводів позовної заяви та просить закрити провадження по справі у зв`язку із відсутністю предмету спору за позовом в частині скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, а також відмовити в задоволенні вимоги про стягнення на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 (п`ятнадцяти тисяч) гривень 00 копійок. Відповідачем надано докази надіслання відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи Відповідач свою позицію обґрунтовує тим, що Відповідач самостійно наказом від 22 грудня 2021 року № 0104/2-4264 «Про скасування наказу від 30.11.2021 № 0104-2/3869» скасував наказ Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна від 30.11.2021 № 0104-2/3869 «Про особовий склад», поновив [PERSON] на посаді директора навчально-спортивного комплексу «Каразінський» та виплатив [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.12.2021 р. по день видання наказу від 22 грудня 2021 року № 0104/2-4264 «Про скасування наказу від 30.11.2021 № 0104-2/3869». Відповідач вважає недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню вимоги Позивача про стягнення моральної шкоди з Відповідача у сумі 50 000,00 гривень та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 15 000,00 грн. 26.01.2022 року на адресу суду від представника Позивача надійшла заява про перенесення судового засідання, призначеного на 26.01.2022 року о 15.00, у зв`язку із хворобою Позивача. Доказів хвороби Позивача до заяви не додано. Адвокат не заявився, причин неявки суду не повідомив. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися про час та дату засідання були повідомлені належним чином. Представник відповідача Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна Герасименко М.В. в судове засідання з`явилася, у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд розглянувши заву представника позивача про перенесення розгляду справи вирішив залишити її без задоволення, як необґрунтовану. Згідно ч. 4 ст. 279 ЦПК України перше судове засідання у справі у порядку спрощеного позовного провадження проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Випадки відкладення розгляду справи відсутні. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона позивача не надавала. Суд не може задовольнити клопотання про перенесення засідання, оскільки на даній стадії слухання суд вважає це помилковим і при цьому звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; відкладаючи розгляд справи не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Суд розглянувши клопотання позивача про витребування письмових доказів вирішив залишити його без задоволення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII, тягар доказування наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Зі змісту клопотання позивача вбачається, що витребувані докази мають підтвердити наявність підстав для скасування наказу від 30.11.2021 року № 0104-2/3869 «Про особовий склад» та поновлення [PERSON] на посаді директора навчально-спортивного комплексу «Каразінський» з 01.12.2021 року. Однак судом встановлено, що відповідач самостійно скасував наказ від 30.11.2021 № 0104-2/3869 «Про особовий склад», поновив [PERSON] на посаді директора навчально-спортивного комплексу «Каразінський» та виплатив [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.12.2021 р. по день видання наказу від 22 грудня 2021 року № 0104/2-4264 «Про скасування наказу від 30.11.2021 № 0104-2/3869». Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. З урахуванням викладеного, відповідно до принципу пропорційності, суд вважає витребування перелічених позивачем доказів недоцільним, оскільки обставини, які вони можуть підтвердити сторонами не оспорюються. Суд, дослідивши доводи сторін, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до частини другої, шостої статті 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частина друга статті 40 КЗпП України передбачає, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи було попереджено за два місяці про майбутнє вивільнення. Звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, передбачає вручення роботодавцем працівнику письмового повідомлення про скорочення та надання йому можливості переведення на інші посади. Відмова в переході на нову роботу або згода працівника має бути складена в письмовій формі. При скороченні персоналу роботодавець може пропонувати працівнику перехід на оплачувану нижче посаду, а вже працівник приймає рішення погодитися на неї чи ні. У разі порушення цих термінів працівник має право подати до суду позов про незаконність проведення процедури. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише за відсутності такої роботи інша наявна робота. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Судом встановлено що Позивача наказом від 10.01.2017 року № 0104-2/032 прийнято на роботу до Харківського національного університету імені В.Н.Каразіна з 10 січня 2017 року на посаду директора навчально-спортивного комплексу «Каразінський». Вченою радою Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна ухвалено рішення від 28 грудня 2020 року, протокол № 19, з питання «Про реорганізацію структурних підрозділів Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна фізкультурно-спортивного спрямування». Рішення Вченої ради Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна введено в дію наказом Відповідача від 26 березня 2021 року № 0901-1/123. Згідно пункту 1.1 наказу Відповідача від 26 березня 2021 року № 0901-1/123 Навчально-спортивний комплекс «Каразінський» ліквідовано з 01 липня 2021 року. Згідно Рішення Вченої ради Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна від 28 грудня 2020 року, введеного в дію наказом Відповідача від 26 березня 2021 року № 0901-1/123, з 01 липня 2021 року створено структурний підрозділ Навчально-спортивний центр «Каразінський» до структури якого включено Тенісний клуб «Унікорт», футбольний клуб «Універ-Локо», спортивний клуб фехтування та фітнесу «Уніфехт», спортивний клуб атлетизму та єдиноборств, спортивний клуб стрільби з лука, спортивно-оздоровчий центр та адміністративно-господарчу службу. 30.09.2021 року Позивачеві вручене персональне попередження № 0104-24 від 30.09.2021 року про заплановане вивільнення 30 листопада 2021 року [PERSON] з посади директора Навчально-спортивного комплексу «Каразінський» Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна. Від запропонованої іншої роботою в Харківському національному університеті імені В.Н. Каразіна станом на 30.09.2021 року Позивач відмовився. Наказом Відповідача від 30.11.2021 оку № 0104-2/3869 «Про особовий склад» Позивача звільнено з посади директора навчально-спортивного комплексу «Каразінський» у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України) із виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України. Наказ Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна від 30.11.2021 № 0104-2/3869 про звільнення [PERSON] з посади директора навчально-спортивного комплексу «Каразінський» у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату скасовано наказом Харківського національного університету імені В. Н .Каразіна від 22 грудня 2021 року № 0104/2-4264 «Про скасування наказу від 30.11.2021 № 0104-2/3869». Наказом Харківського національного університету імені В. Н .Каразіна від 22 грудня 2021 року № 0104/2-4264 «Про скасування наказу від 30.11.2021 № 0104-2/3869 [PERSON] поновлено на посаді директора навчально-спортивного комплексу «Каразінський» з 01 грудня 2021 року та прийнято рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Копію наказу Харківського національного університету імені В. Н .Каразіна від 22 грудня 2021 року № 0104/2-4264 «Про скасування наказу від 30.11.2021 № 0104-2/3869» разом із супровідним листом від 22.12.2021 року № 0104-90 «Про скасування наказу про звільнення» направлено [PERSON] засобами поштового зв`язку із описом вкладень (АТ «Укрпошта» та «Нова пошта»). Інформацію про скасування наказу Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна від 30.11.2021 № 0104-2/3869, поновлення [PERSON] на посаді директора навчально-спортивного комплексу «Каразінський» з 01 грудня 2021 року та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.12.2021 року направлено також представнику Позивача листом від 0801/1 від 06.01.2022 із додаванням копій документів у відповідь на Адвокатський запит від 03.01.2022 № 1/2022. Отже, наказ про прийняття на роботу від 10.01.2017 року № 0104-2/032 не скасований а права [PERSON] поновленні Відповідачем відповідно до наказу 22 грудня 2021 року № 0104/2-4264 «Про скасування наказу від 30.11.2021 № 0104-2/3869». Судом встановлено, що відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. кщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, Відповідач визнав що здійснив незаконне звільнення [PERSON] , та відновив права Позивача шляхом видання від 22 грудня 2021 року № 0104/2-4264 «Про скасування наказу від 30.11.2021 № 0104-2/3869» з часу винесення наказу про звільнення, та трудові відносини вважаються продовженими, а отже вимоги Позивача визнання незаконним та скасування наказу від 30.11.2021 оку № 0104-2/3869 «Про особовий склад» про звільнення [PERSON] з посади директора навчально-спортивного комплексу «Каразінський» у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України), поновлення [PERSON] на роботі на посаді директора навчально-спортивного центру «Каразінський» або іншій рівнозначній посаді з 01.12.2021 р. та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.12.2021 р. є необґрунтованими. Клопотання Відповідача щодо закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору в частині позовних вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку суд вважає необґрунтованим, оскільки поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання, але відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Відповідно до правової позиції у Постанові Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, провадження № 61-3438сво21, закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення. Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Таким чином логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Таким чином, клопотання Відповідача про закриття провадження у зв`язку із відсутністю предмету спору за позовом [PERSON] до Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна в частині скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку не підлягає задоволенню, оскільки сторони не досягли згоди, щодо предмету спору та добровільного його вирішення в частині відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу, позовні вимоги підтримуються, а тому спір не зник та продовжує існувати між сторонами. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідач самостійно відновив права Позивача шляхом видання від 22 грудня 2021 року № 0104/2-4264 «Про скасування наказу від 30.11.2021 № 0104-2/3869» , а саме - скасував наказ від 30.11.2021 оку № 0104-2/3869 «Про особовий склад» про звільнення [PERSON] з посади директора навчально-спортивного комплексу «Каразінський» у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України), поновив [PERSON] на роботі на посаді директора навчально-спортивного центру «Каразінський» або іншій рівнозначній посаді з 01.12.2021 р. та сплатив середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.12.2021 р. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до Харківського національного університету імені В.Н.Каразіна про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Статтею 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства. У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 р. N 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Пунктами 3, 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 р. N 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем на підтвердження хвороби, пов`язаної зі звільненням, надано копію довідки від Лікаря-імунолога [PERSON] , датовану 16.11.2022 року, та копії товарних чеків на придбання ліків загальною вартістю 6572,10 грн., датовані 18.11.2021 року та фіскальний чек від 13.11.2021 на суму 372,10 грн. Суд не вбачає наявності причинно-наслідкового зв`язку між звільненням Позивача на підставі наказу від 30.11.2021 № 0104-2/3869 та хворобою Позивача, яка настала згідно наданих Позивачем доказів з 16.11.2021 року, тобто до видання Відповідачем наказу про звільнення з роботи Позивача. Позивачем та його представником не надано суду інших доказів на підтвердження порушення стосунків позивача з іншими людьми, у приниженні його честі та гідності, моральних страждань та інших негативних наслідків, на які посилається позивач і які, на думку позивача, настали внаслідок незаконного звільнення його з роботи. Сам факт скасування Відповідачем наказу про звільнення з роботи Позивача не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для стягнення моральної шкоди. Тому позов [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Харківського національного університету імені В.Н.Каразіна про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до копії ордеру серії ВІ № 1068145 на надання правової допомоги адвокат Ломага Антон Альбертович надає у всіх підприємствах, установах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування правову допомогу [PERSON] без обмежень. Позивачем в позові було заявлено вимогу про стягнення з Харківського національного університету імені В.Н.Каразіна на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу у сумі 15 000,00 грн. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. У ЦПК України закріплено вимогу для кожної із сторін процесу подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи (стаття 134 ЦПК України). Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою першої заяви по суті спору (як позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, так і відзиву), оскільки з огляду на статтю 134 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому слід зауважити, що поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. За змістом пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Аналогічних висновків дійшла ВП ВС у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, ОП КГС ВС від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19. Згідно статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною третьою статті 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Аналогічна правова позиція міститься у Постанові ВП ВС від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 Порядок розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, врегульовано статтями 141, 142 ЦПК України. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішення питання про розподіл судових витрат враховуються: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України передбачається, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. З матеріалів справи вбачається, що Позивачем не надано доказів на підтвердження складу та розміру його витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги у сумі 15 000,00 грн. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене вище судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на позивача [PERSON] . Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed