Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

14.01.2022 року [PERSON] звернулась до суду в інтересах [PERSON] з\~позовом до\~ [PERSON] , про розірвання шлюбу. Обгрунтовуючи вимоги тим, що сторони перебувають в шлюбі з 10.06.2014 року. Сімейне життя у сторін не склалося, примирення не можливе. Від шлюбу мають спільну дитину, сина [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні представник позивача відсутній, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надав заяву за змістом якої позов визнає, згодний на розірвання шлюбу. Відносно стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу заперечує, оскільки причиною розлучення є другий чоловік. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 10.06.2014 року, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Щорського районного управління юстиції у Чернігівській області, актовий запис №37, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину, сина [PERSON] , [INFO] . Спору щодо визначення місця проживання дитини на даний час немає. Відповідно до ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен має право припинити шлюбні відносини. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін та спільної дитини, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Частиною першою статті 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті\~суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір, а відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов у повному обсязі, тому 50% судового збору слід повернути позивачу з державного бюджету, а решту 50% судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача. Клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу матеріали справи не містять, а у своїй заяві відповідач не обгрунтовував розмір витрат на професійну правничу допомогу та не заявляв клопотань про їх зменшення, хоча таку можливість мав, але не скористався своїм правом подачі такого клопотання. У даній справі стороною позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, надано ордер на надання правничої допомоги від 12.01.2022 року та попередній розрахунок судових витрат, який містить також і витрату за правничу допомогу, який містить детальний опис робіт зроблених адвокатом, та квитанцію до прибуткового касового ордеру №3/22 від 12.01.2022 з якої вбачається, що позивачем сплачено адвокату Савості Ірині Михайлівні 2000 грн. Оскільки позивач згідно зі статтею 81 ЦПК України довів надання йому адвокатом Савостою І.М. зазначених послуг суд дійшов висновку, що за відсутності клопотання іншої сторони, про зменшення таких витрат, у суду не мав правових підстав за власною ініціативою зменшувати заявлені\~\~ до відшкодування витрати на правову допомогу, які належно підтверджені та є пропорційними до предмета спору, а тому останні підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. \~ \~ \~ \~Що стосується стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 100 грн, згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №1/22 від 10.01.2022 року, суд зазначає, що у стягненні таких витрат слід відмовити, оскільки до матеріалів справи не додано договору про надання правової (правничої) допомоги, що позбавляє суд перевірити надання наведеним адвокатом позивачу правничої допомоги саме 10.01.2022 року враховуючи ту обставину, що ордер датований 12.01.2022 року. Зазначені витрати не підтверджені належним чином.

Outcome: approved