Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Харкова звернулася позивач [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус ХМНО Жовнір В.В. про визнання договору про визнання часток недійсним. В обґрунтування позову посилається на те що, [PERSON] та [PERSON] з 14.02.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.05.2020 року було розірвано. За договором від 22.05.2014 року, тобто на час перебування подружжя у шлюбі, ними було набуто у спільну сумісну власність нежитлове приміщення цокольного поверху №08-010, 013, 017-019, у житловому будинку літ. «А-10», загальною площею 91,7 кв.м., що знаходиться за адресою : [ADDRESS] . 13.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено оспорюваний договір про визначення часток у праві власності на вищевказане нежитлове приміщення, і визначено розмір часток у цій власності по Ѕ за кожним. Даний договір посвідчено ПН ХМНО Жовнір В.В. за реєстр. № 4063. Проте, даний договір вважає недійсним, оскільки вищевказане майно придбано під час шлюбу, воно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, не дивлячись на те, що право власності було оформлене тільки на одного з подружжя [PERSON] . Згідно ЦК України та СК України, так і порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України прямо встановлено, що на розпорядження одним з подружжя нерухомим майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, необхідна письмова згода другого з подружжя, яка подається нотаріусу. Такої згоди на розпорядженням вказаним нерухомим майном вона не надавала, і вказаним фактом було порушено її право, передбачене законом, на володіння, користування і розпорядження спільним сумісним майном за взаємною згодою подружжя. Відповідач всупереч закону самостійно, без письмової згоди другого з подружжя, визначив долю і правовий режим права власності на майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з вищевикладеним позивач і була змушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Ухвалою суду від 29 січня 2021 року прийнято позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 14 травня 2021 року клопотання [PERSON] про залучення у якості співвідповідача [PERSON] задоволено. Залучено у якості співвідповідача [PERSON] у цивільній справі № 639/488/21. Ухвалою суду від 14 травня 2021 року клопотання [PERSON] про витребування доказів задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Харківського міськогонотаріального округу Жовнір В.В. інформацію щодо надавання\~ [PERSON] нотаріусу письмової нотаріально посвідчену згода на укладення 13.09.2019р. договору між\~ [PERSON] \~і [PERSON] за № 4063. 13 липня 2021 року через канцелярію суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона визнала позов. Вказує, що їй відомо про перебування позивача та відповідача у шлюбі та на час вчинення цього правочину згода іншого з подружжя на укладання договору є обов`язковою. Проте, обставини вказують, що відповідної згоди співвласника [PERSON] не існує і вимоги позивача є правомірними та ґрунтуються на законі. 27 липня 2021 року на адресу суду від відповідача [PERSON] , в особі його представника, надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він посилається на наступні обставини. Так, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки твердження позивача спростовуються договором про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, серія та номер 4066, згідно з яким Ѕ частка спірних нежитлових є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] . Нотаріус посвідчуючи даний договір перевірив законність його укладання, стан і волю сторін. Відповідач після укладання договору про виділ, набув право власності на все майно, що визначено в договорі, належним чином все зареєстрував, і тому має повне право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм власним майном. Тому, відповідач вирішив укласти договір про визначення часток у праві власності на частку нежитлових між [PERSON] та [PERSON] , що не порушує вимог ст. 203 ЦК України та є правомочним. Таким чином, відповідач діяв в межах та у відповідності до законодавства, а позовні вимоги є безпідставними та не обґрунтованими. 28 липня 2021 року представником відповідача у судовому засіданні були наданні заперечення, які фактично є письмовими поясненнями по справі, в який він зазначає, що з відзивом, який наданий [PERSON] не погоджується, оскільки відповідач [PERSON] зазначає, за договором від 22.05.2014 р. позивачем та відповідачем у спільну сумісну власність подружжя було набуте наступне нерухоме майно: частка нежитлових приміщень цокольного поверху № 08-010, 013, 017-019 в житловому будинку літ. «А-10», загальною площею 91,7кв. м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . А іншим учасником за договором і його стороною є [PERSON] . Однак, 26.05.2014 року був укладений договір про позасудове врегулювання за договором іпотеки від 22.05.2014 року. Так за даним договором набувачами є Іпотекодержателі, а саме [PERSON] та [PERSON] , які прийняли у рахунок виконання основного зобов`язання майно вказане у даному договорі. Вищезазначеним договором сторони договору не встановлювали вид та розмір спільної власності, а тому договір, в силу Закону, передбачає, що спільна власність є частковою. Сторонами в договорі від 26.05.2014 року про позасудове врегулювання за договором іпотеки від 22.05.2014 року не встановлювався розмір часток у праві спільної власності, а тому, в силу Закону частки є рівними. Крім цього, на підтвердження того, що справжньою волею учасників зазначеного правочину є виникнення саме спільної часткової власності є те, що в Заяві (якою [PERSON] надала згоду на укладаяння договору одним із подружжя в інтересах сім`ї, а саме на придбання у власність з [PERSON] вищевказане нежитлове приміщення) міститься згода та визначенім, що придбана [PERSON] частка нерухомості буде спільною власністю подружжя. [PERSON] у своєму відзиві зазначає, що [PERSON] є стороною правочину (договору від 26.05.2014) оскільни надала свою згоду [PERSON] , однак письмова нотаріальна Заява від 26.05.2014 свідчить про те, що [PERSON] не є стороною правочину, а лише надає згоду [PERSON] на укладення такого правочину (договору від 26.05.2014). Крім того, право власності на нерухоме майно, в тому числі на частку, виникає та підтверджується виключно державною реєстрацією такого права. Таким чином, враховуючи наведене, право власності за Договором від 26.05.2014 року про позасудове врегулювання за договором іпотеки від 22.05.2014 року виникло у [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, а саме по 1/2. І вже на частку [PERSON] за договором від 26.05.2014р. виникає спільна сумісна власність у [PERSON] та [PERSON] , як на майно набуте за час шлюбу за договором укладеним одним із подружжя в інтересах сім`ї., тобто на половину від 1/2 нежитлового приміщення, що дорівнює 1/4 від цілого нежитлового приміщення. Однак нотаріус помилково визначив вид спільної власності як спільної сумісної власності, а не спільної часткової. У зв`язку з цим, 13.09.2019 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про визначення часток у праві власності на частку нежитлових приміщень, який оспорюється. Фактично даним договором була усунула помилка (правова неясність) щодо режиму спільної власності, жодних нових прав чи обов`язків договором від 13.09.2019 не набуто та не встановлено. Так даним договором встановлено по 1/2 частки нежитлових приміщень, що були набуті у власність за договором від 26.05.2014 року. Право власності не виникає та не змінюється. Фактично даний договір від 13.09.2019 можна вважати заявою про внесення відомостей в реєстр, які виникли ще у 2014 році, з метою усунення юридичної невизначеності правового режиму майна. Посилаючись на правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, зазначив, що обраний Позивачем спосіб захисту порушеного права - шляхом визнання договору недійсними - не є ефективним засобом відновлення порушеного права Позивача, оскільки, за загальним правилом, наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договору щодо про визначення часток недійсними не матиме наслідком перехід права власності на майно чи усунення перешкод у користуванні майном, а тому не відновить, як вважає Позивач, її майнові права, оскільки даним договором жодної зміни права власності на майно не відбувалось. Позивачем не зазначено й не підтверджено жодними доказами, яким чином вчинення оспорюваного правочину, в яких Позивач не є стороною, порушує її майнові права, яким чином вчинений правочин порушує її право спільної сумісної власності чи перешкоджає реалізації її прав на 1/2 частки вищезазначеного нерухомого майна. Зважаючи на наведене, визнання недійсним договору про визначення часток та скасування державної реєстрації не призведе до жодних змін у праві власності на зазначене майно, тобто не призведе до відновленім прав та законних інтересів Позивача. 03\~серпня 2021\~року від\~відповідача [PERSON] \~надійшли доповнення\~до відзиву,\~в яких\~вона зазначила,\~що у відзиві [PERSON] прямо визнає, що укладенням оспорюваного говору від 13.09.2019 р. № 4063 ним здійснено саме розпорядження майном. [PERSON] стверджує, що на час укладення оспорюваного договору від 13.09.2019 р. №1063 про визначення часток, він вже був одноосібним власником на підставі договору від 13.09.2019 р. № 4066 про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя. Твердження [PERSON] , що був укладений договір від 13.09.2019 р. №4066 про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, за яким спільна власність подружжя була припинена і він став єдиним власником Ѕ частини нежитлового приміщення, а вже після цього - оспорюваний договір від 13.09.2019 р. № 4063, який він був вправі укладати вже без згоди іншого з подружжя не відповідає дійсності та хронології укладання, оскільки на час укладення оспорюваного договору від 13.09.2019 р. № 4063 договору про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя тоді ще не існувало, а ні де факто, а ні де юре, і письмова нотаріально посвідчена згода того з подружжя - [PERSON] на розпорядження цією часткою була обов`язкова законом. 20 вересня 2021 року на адресу суду від ПН ХМНО Жовнір В.В. надійшов лист№107/01-16 від 17.09.2021, в якому останній зазначив, що на укладання договору про визначення часток у праві власності згода дружини (або чоловіка), відповідно до діючого законодавства не вимагається (а.с. 168). Ухвалою суду від 21 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надавши пояснення, які викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували у повному обсязі, посилаючись на обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву та заперечення проти відзиву другого відповідача. Також додатково посилались на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 05.09.2019 у справі 638/2304/17 щодо неналежного спосібу захисту, обраного позивачем Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Її представник в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. \~Суд, вислухавши пояснення представників, відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 14 лютого 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 травня 2020 року було розірвано. (а.с. 6-8, 11) За договором від 22.05.2014 року № 746, [PERSON] та [PERSON] було набуто у власність нежитлове приміщення цокольного поверху №08-010, 013, 017-019, у житловому будинку літ. «А-10», загальною площею 91,7 кв.м., що знаходиться за адресою : [ADDRESS] . Сторонами справи не заперечується, що даний договір було укладено під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до п.6 вищевказаного договору нотаріусом перевірено, що на час придбання цієї нерухомості [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі, його дружиною подана заява про згоду на укладання цього договору. 13.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про визначення часток у праві власності на вищевказане нежитлове приміщення, і визначено розмір часток у цій власності по Ѕ за кожним. Даний договір посвідчено ПН ХМНО Жовнір В.В. за реєстр. № 4063 (а.с.10) Відповідно до п. 3 даного договору подальше користування та розпорядження зазначеними вище нежитловими приміщеннями буде здійснюватися нами, [PERSON] та [PERSON] , з дотриманням вимог чинного законодавства про спільну часткову власність. Договором про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя від 30.09.2019, серія та номер 4066, згідно з яким Ѕ частка нежитлових приміщень цокольного поверху № 08-010, 013, 017-019 в житловому будинку літ «А-10», загальною площею 91,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] (а.с.104-105). Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з приписами, ч. ч. 1-3\~ст. 65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. На підставі зазначеного встановлено, що нежитлові приміщення цокольного поверху № 08-010, 013, 017-019 в житловому будинку літ «А-10», загальною площею 91,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] набуто у спільну сумісну власність відповідачами, одночасно позивач як дружина набула право власності на спірне майно, що презюмується законом. Посилання сторони відповідача [PERSON] , що спірне майно вже було придбано у спільну часткову власність з посиланням на ч.4 ст. 355 ЦК України, а в нотаріально посвідчених договорах допущено технічну помилку суд оцінює критично. За договором від 22.05.2014 року № 746 спірне майно було придбано у власність, без визначення часток. Протягом усього часу до виникнення спору, умови договору сторонами не оспорювали. Згідно інформації з державного реєстру речових прав, право власності на вказані приміщення зареєстровані за відповідачами на праві сумісної власності(а.с.145-155) В силу\~ч.ч.1,3\~ст..\~368\~ЦК України,\~спільна власність\~двох або\~більше осіб\~без визначення\~часток кожного\~з них\~у праві\~власності є\~спільною сумісною\~власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1,2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому\~статтею 364\~цього Кодексу. Відповідно до ч.1,2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом . У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 26 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК ( 435-15) до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред`явити позов про визнання такого правочину недійсним. Відповідно до ч. 1\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1, 2\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Також, згідно\~ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1ст.627 ЦК України,\~відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, на сторону покладено обов`язок довести суду в чому саме полягає не відповідність правочину нормам закону та чи було порушення принципу свободи договору. У справі\~№ 372/504/17\~у постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду від 21.11.2018 зазначено, що у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі N 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі N 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі N 6-533цс16 Верховний Суд України\~висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа? контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Велика Палата Верховного суду \~відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вищезазначених постановах та зазначила, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті\~369, статті\~215 ЦК України\~надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. З урахуванням визначеної правової позиції, вимог законодавства та встановлених обставин справи, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо неналежного способу захисту прав, обраного позивачем, оскільки остання була співвласником майна, ії право на участь у розпорядженні майном прямо закріплено законом, оскільки оспорюваний договір укладений відносно нерухомого майна та підлягав нотаріальній та державній реєстрації. Також позиція приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В. викладена в листі №107/01-16 від 17.09.2021 прямо суперечить законодавству та не приймається судом до уваги. Також є неогрунтованими доводи, що відповідач був одноособовим власником спірного майна на підставі договору про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя № 4066, оскільки за хронологією, а саме номер реєстрації договорів, він укладений після укладеного оспорюваного договору. Тому не права одноособово розпоряджатися спільним майном. Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а доказування, згідно частини 6 цієї ж статті, не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті\~76, частини першої статті\~77 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; хоча судді мають можливість, а інколи зобов`язані вчиняти певні дії з власної ініціативи, судді повинні давати відповідь лише на належні доводи, які здатні вплинути на вирішення спору (пункт 39); виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Враховуючи положення вищенаведених норм права та встановлені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, оскільки на час визначення правового режиму права власності на майно, воно було об`єктом спільної сумісної власності подружжя і розпорядження цією спільною власністю можливо лише за згодою між усіма співвласниками. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 454,00 грн з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved