Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

Акціонерне товариство «Кредобанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості, в якій просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № CL-217370 від 02.09.2019 року у розмірі 124837,67 грн., судові витрати у розмірі 2270,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12483,76 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.09.2019 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № CL-217370, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у розмірі 101000 грн. до 30.08.2024, за процентною ставкою 35 % річних. Відповідно до анкети-заяви № CL-217370 фізичної особи на отримання готівкового кредиту, зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] , що також підтверджується штампом у паспорті [PERSON] . Відповідно до анкети-заяви № CL-217370 зазначено, що шляхом підписання цієї анкети заяви позичальник підтверджує своїм підписом, що суму отриманого ним кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином, який є таким, що не потребує згоди другого із подружжя. Таким чином, відповідно позиції Верховного суду у справі № 205/5882/18 від 07.10.2020 р., якщо позичальником виступає фізична особа, яка на момент укладення кредитного договору перебувала в шлюбі - солідарним відповідачем іншого подружжя навіть у випадку відсутності окремого договору поруки. В порушення умов кредитного договору [PERSON] належним чином не виконує взятих на себе зобов`язань, а тому має заборгованість по кредитному договору № CL-217370 від 02.09.2019 року станом на 07.06.2021 року у розмірі 124837,67 грн., що складається із: заборгованості за тілом кредиту - 96213,63 грн.; заборгованості за відсотками - 28624,04 грн. У зв`язку з порушенням кредитних зобов`язань зі сторони [PERSON] , 30.04.2021 представник АТ «Кредобанк» направив досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості на адресу реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] , яка вручена не була та повернулася 02.06.2021 р. до АТ «Кредобанк» у зв`язку з закінченням терміну зберігання поштового відправлення. [PERSON] не вчинив жодної дії, спрямованої на погашення заборгованості за кредитним договором. Представник позивача у судове засідання не з`явився, але надав до суду належним чином оформлене клопотання, в якому просив суд розглянути справу без його участі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися своєчасно та у встановленому законом порядку, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення. Причини неявки суду не повідомили, відзив не подали. Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідачів і ухвалює заочне рішення, проти чого представник позивача у своїй заяві не заперечує. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання, настають наслідки, встановлені Договором або Законом. За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. З аналізу норм ст. 1048, ч. 2 ст. 1050 ЦК України вбачається, що пред`явленням вимоги до позичальника є як направлення йому вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, так і пред`явлення до нього позову. Судом встановлено, що 02.09.2019 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № СL-217370, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у розмірі 101000 грн. на строк до 30 серпня 2024 року, зі сплатою відсотків за процентною ставкою 35 % річних. У відповідності до п. 6.1 та п. 6.2 Договору, позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і строки, передбачені кредитним договором. Погашення заборгованості здійснюється згідно Графіку платежів (Додаток №1 до Договору). Відповідно до п. 2.4 Договору, позичальник доручає банкові здійснити переказ кредитних коштів на наступні цілі: на поточні потреби у сумі 101000,00 грн. Відповідно до п. 2.5 договору, для обліку виданих кредитних коштів банк відкрив позичальнику рахунок № [NUMBER] . Тобто, банк виконав взяті на себе зобов`язання по договору. Заборгованість по сумі основного боргу та нарахованим відсоткам за користування кредитом позичальником у встановлені строки сплачена не була. Як вбачається з матеріалів справи, 30 квітня 2021 року позивач звернувся із досудовою вимогою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості через неналежне виконання грошових зобов`язань за кредитним договором. Проте, 02 червня 2021 року досудова вимога повернулася із відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання». Відповідач [PERSON] не вчинив жодної дії, спрямованої на погашення заборгованості за кредитним договором. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість за кредитним договором № СL-217370 від 02.09.2019 року, заборгованість відповідача [PERSON] станом на 07.06.2021 року становить 124837,67 грн., яка складається з наступного: 96213,63 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 28624,04 грн. - заборгованість за відсотками. Між сторонами виник спір стосовно не належного виконання відповідачем [PERSON] , як позичальником, взятих на себе кредитних зобов`язань. Позивач реалізував своє право на стягнення усієї заборгованості за кредитним договором № СL-217370, шляхом пред`явлення позову до суду. Вирішуючи заявлену банком вимогу щодо солідарного стягнення заборгованості із подружжя, суд приходить до наступного висновку. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2 статті 65 СК України). За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц та підтверджений Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 09 вересня 2020 року у справі № 14-127цс20. Крім того, належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 7 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18. У Анкеті-заяві № CL-217370 фізичної особи на отримання готівкового кредиту від 02.09.2019 року, у відомостях про клієнта [PERSON] зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] , що також підтверджується відміткою у паспорті [PERSON] про перебування його з 06.07.2018 року у шлюбі з [PERSON] . Відповідно до Анкети-заяви № CL-217370 зазначено, що шляхом підписання цієї анкети заяви позичальник [PERSON] підтверджує своїм підписом, що суму отриманого ним кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином та є таким, що не потребує згоди другого із подружжя. Суд вважає, що оскільки відповідачі на час укладення договору кредиту перебували у зареєстрованому шлюбі, договір укладений за їхньої спільної згоди в інтересах сім`ї та має високу вартість, подружжя повинно нести солідарну відповідальність за невиконання зобов`язань за кредитним договором, а тому у даному випадку відповідач [PERSON] є солідарним боржником по кредитному договору № СL-217370 від 02.09.2019 року, укладеним між АТ «Кредобанк» та [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачі у судове засідання не з`явилися та не подали відзив на позовну заяву, заперечень проти позову, доказів в підтвердження того, що належним чином виконувалися умови кредитного договору, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що вимоги АТ «Кредобанк» про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачем [PERSON] умови кредитного договору виконуються неналежним чином, в результаті чого виникла заборгованість, яка і підлягає стягненню у солідарному порядку з відповідачів на користь позивача у розмірі 124837,67 грн. Щодо позовних вимог в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12483,76 грн., суд зауважує наступне. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 та ч. 4 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 по справі №826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач в позовній заяві зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з аналізом справи, побудови стратегії дій по справі та написання позовної заяви та супровід представника у судових засіданнях складають 12483,76 грн. У матеріалах справи наявні договір про надання правової допомоги, укладений 11.02.2019 року між АТ «Кредобанк» і Адвокатським об`єднанням «БІЗНЕС і ПРАВА», ордер серії КС № 573217 від 16.06.2020 року, довіреність № 11821 від 30.12.2020 року та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЧН №000531 від 30.11.2018 року. Проте, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів сплати витрат на правничу допомогу у розмірі 12483,76 грн., квитанції на підтвердження здійснення даної сплати, та акту виконаних робіт, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню за необґрунтованістю. При звернені до суду із вказаним цивільним позовом АТ «Кредобанк» було сплачено 2270,00 грн. судового збору. Враховуючи наявність підстав для задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у розмірі 2270,00 грн.

Outcome: partial