Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

Позивач 20.03.2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Образцова Тетяна Анатоліївна, про витребування з незаконного володіння нежилого підвального приміщення, заг.пл.230 кв.м., що розташоване у будинку [ADDRESS] . Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями для розподілу вказана справа була розподілена на суддю Кравчук Т.С. Ухвалою суду 21.03.2017 року провадження у справі було відкрито. 26.05.2017 року [PERSON] було подано апеляційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21.03.2017 року про відкриття провадження. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.06.2017 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, ухвалу суду від 21.03.2017 року залишено без змін. 31.08.2017 року [PERSON] було подано апеляційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 21.03.2017 року про відкриття провадження. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.08.2018 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, ухвалу суду від 21.03.2017 року залишено без змін. Зазначена справа була повернута до Приморського районного суду м.Одеси 21.08.2018р.. На підставі Рішення Першої Дисциплінарної палата Вищої ради правосуддя №1093/0/15-18 від 12.04.2018 року про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, на підставі Розпорядження №18 від 18.04.2018 року керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси Німас І.Я., та на підставі службової записки діловоду суду - [PERSON] , з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи що надійшла з апеляційного суду Одеської області, згідно розпорядження в.о. керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси №4733/18 від 31.08.2018 року. Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В.. Ухвалою суду від 08.10.2018 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 30.10.2018 року. Протокольною ухвалою суду від 30.10.2018 року було розглянуто та задоволено клопотання представника Одеської міської ради: замінено неналежних відповідачів [PERSON] та [PERSON] на належного [PERSON] , залучено [PERSON] та [PERSON] у якості третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору на боці відповідача [PERSON] .. Ухвалою суду від 30.10.2018 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на нежиле підвальне приміщення заг.пл.230,0 кв.м, що розташоване в [ADDRESS] , яке зареєстровано на праві власності за [PERSON] - до розгляду справи по суті. До суду 01.11.2018р. надійшов позов Одеської міської ради в новій редакції, пред`явлений до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог: [PERSON] , [PERSON] (а.с.156-177), згідно якого Одеська міська рада просила суд витребувати з незаконного володіння [PERSON] нежиле підвальне приміщення, заг.пл.230 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31378051101) на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради; стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги були вмотивовані тим, що 23.11.2011 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено заочне рішення по цивільній справі №2/1522/10820/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Одеської міської ради про визнання права власності на нежиле підвальне приміщення, яким даний позов було задоволено та визнано за [PERSON] право власності на нежиле підвальне приміщення, заг.пл.230 кв.м., що розташоване у будинку [ADDRESS] . Рішенням апеляційного суду Одеської області від 29.10.2013р. апеляційну скаргу Одеської міської ради було задоволено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2011 року у цивільній справі №2/1522/10820/11 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Отже, скасована підстава набуття [PERSON] права власності на нежиле підвальне приміщення, заг.пл.230 кв.м., розташоване у будинку [ADDRESS] . Поряд із цим, [PERSON] відчужено спірний об`єкт нерухомого майна [PERSON] на підставі договору дарування від 13.04.2012 року №55, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ковальською В.В.. У подальшому. 16.05.2016 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення по цивільній справі №522/21247/15-ц за позовом Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус ОМНО Ковальська В.В., [PERSON] , про витребування нежилого підвального приміщення, заг.пл.230 кв.м., що розташоване у будинку [ADDRESS] , з незаконного володіння, яким даний позов було задоволено. Під час розгляду даної справи №522/21247/15-ц було встановлено, що спірне приміщення підвалу є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Отже, представник позивача стверджував, що треті особи незаконно заволоділи нежилим підвальним приміщенням, заг.пл.230 кв.м., що належить територіальній громаді у м. Одесі та знаходиться за адресою [ADDRESS] , та дані обставини не підлягають доказуванню. Проте, за час поки Одеській міській раді не було відомо про її порушенні права, [PERSON] спірне приміщення підвалу було відчужено [PERSON] , [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30.03.2013 року №1098, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Образцовою Т.А.. Проте, станом на час подання уточненого позову (01.11.2018 року), згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.09.2017 року №97546983, власником спірного приміщення є [PERSON] , який набув його за договором купівлі-продажу, укладеного 28.07.2017 року з [PERSON] та [PERSON] .. При цьому відчуження спірного майна на користь [PERSON] було здійснено всупереч існуючого забезпечення позову - арешту майна [PERSON] , а саме 1/2 частини нежилого підвального приміщення, заг.пл.230 кв.м., що розташоване у будинку [ADDRESS] , застосованого ухвалою Приморського районного суду м. Одеси 21.06.2017 року (по справі №522/21247/15-ц). За викладеного, звертаючись до суду з дійсним позовом, вважають, що оскільки спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради без її згоди, зокрема, на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано, то вважають, що наявні підстави для його витребування з чужого незаконного володіння. Розгляд справи був відкладений на 03.12.2018 року. 01.11.2018 року від представника позивача до суду надійшла позовна заява в новій редакції (а.с.156-164), згідно якої просили витребувати нежиле підвальне приміщення, заг.пл.230,0 кв.м, що розташоване в [ADDRESS] , з незаконного володіння [PERSON] та стягнути судові витрати. Розгляд справи 03.12.2018 року був відкладений у присутності представника позивача та через відсутність доказів належного сповіщення відповідача та третіх осіб на 21.01.2019 року. Із 30.01.2019 року по 19.09.2019 року справа перебувала на розгляду суду апеляційної інстанції у зв`язку з розглядом апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу суду 1ї інстанції від 21.03.2017 року (про відкриття провадження у справі). Після повернення матеріалів цивільної справи головуючому судді суду 1ї інстанції, підготовче засідання було призначено на 11.11.2019 року. У підготовче засідання 11.11.2019 року сторони не з`явились, тому розгляд справи був відкладений на 28.11.2019 року. Ухвалою суду від 28.11.2019 року провадження у справі було зупинено за клопотанням відповідача до набрання законної сили рішенням по справі №2/1522/10820/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Одеської міської ради про визнання права власності на нежиле підвальне приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] .. Ухвалою суду від 06.09.2021 року за клопотанням представника позивача було поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні на 04.10.2021 року. До свого клопотання представник позивача долучив копії постанови Одеського апеляційного суду від 07.10.2020 року у справі №2/1522/10820/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Одеської міської ради про визнання права власності на нежиле підвальне приміщення скасовано, та прийнято нове рішення, згідно якого відмовлено у задоволенні позову [PERSON] (а.с.48-53, т.2). Ухвалою суду, повний текст якої складено 05.10.2021 року, було відмовлено в задоволені заяви Приморської окружної прокуратури міста Одеси про об`єднання в одне провадження даної цивільної справи із цивільною справою №522/12457/18 за позовом заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, яка перебуває, в провадження судді Приморського районного суду м.Одеси Чернявської Л.М.. Також ухвалою суду від 05.10.2021 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до розгляду по суті на 23.11.2021 року. Представником відповідача 18.11.2021 року до суду було подано заяву про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності. Посилався на те, що за [PERSON] право власності на спірне підвальне приміщення було визнано заочним рішенням суду від 23.11.2011 року (справа №2/1522/10820/11).. [PERSON] спірне приміщення підвалу відчужила на користь [PERSON] за відповідним договором дарування від 13.04.2012 року. У свою чергу, [PERSON] та [PERSON] (первісними відповідачами у даній справі) право власності на приміщення підвалу було набуто 30.03.2013 року та останнє було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Також, як визнається позивачем, рішення апеляційного суду Одеської області по справі №2/1522/10820/11, яким було скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2011 року та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] , було прийнято 29.10.2013 року. Проте, із даним позовом до [PERSON] та [PERSON] . Одеська міська рада звернулась до суду лише 20.03.2017 року, тобто на думку представника відповідача з пропуском строків позовної давності вже до первісних відповідачів. Зазначав, що апеляційна скарга Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2011 року у справі №2/1522/10820/11 датована 09.07.2013 року, а отже вже на 09.07.2013 року міська рада була обізнана про порушення свого права. Також міська рада мала можливість довідатись про особу, яка порушила їх права, в даному випадку - первісних відповідачів [PERSON] та [PERSON] , проте це не було ними зроблено з невідомих на то причин. Не здійснення цих дій, на думку представника відповідача, є порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо захисту прав власності. Отже, за викладеного представник відповідача зазначає, що Одеською міської ради при зверненні до суду з даним позовом (20.03.2017 року) строк був пропущений як з моменту вибуття майна з володіння (23.11.2011 року), так і з моменту, коли міській раді було достеменно стало про це відомо (09.07.2013 року), та навіть із моменту скасування апеляційним судом Одеської області рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2011 року (29.10.2013 року). За викладеного, представник відповідача просив відмовити у позові. У судовому засіданні 23.11.2021 року був присутній представник позивача - [PERSON] , який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити; та представник відповідача - [PERSON] , який підтримав заяву про застосування строків давності та просив відмовити у позові. У зв`язку з неявкою інших учасників процесу по справі було оголошено перерву до 25.01.2022 року. У судовому засіданні 25.01.2022р. був присутній представник позивача - Старостін О.С., який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити; посилався на те, що [PERSON] набув право власності на час існування обтяження такого майна (згідно ухвали суду від 21.06.2017 року (по справі №522/21247/15-ц), що його думку доводить те, що майно вибуло з їх володіння усупереч чинного законодавства та поза їх волею. Також з`явився представник відповідача - [PERSON] , який заперечував проти позову та просив відмовити, наполягаючи на те, що вже станом на час подання даного позову до первісних відповідачів - [PERSON] та [PERSON] міською радою вже був пропущений строк позовної давності. Питання щодо поновлення таких строків ніким не заявлялось, тому вважає, що наявні підстави для відмови у задоволенні позову. Інші учасники процесу у судове засідання не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили та заяв по суті справи не подавали. У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Верховний Суд у постанові від 1жовтня 2020року у справі №361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. З урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, а також за згоди присутніх представників сторін, суд ухвалив розглядати справу за відсутності третіх осіб: приватного нотаріуса ОМНО Образцової Т.А., [PERSON] та [PERSON] , сповіщених належним чином. Дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення учасників процесу в судових засіданнях, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2011 року по справі №2/1522/10820/11 позов [PERSON] до [PERSON] , Одеської міської ради задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на нежиле підвальне приміщення загальною площею 230 кв.м., що розташоване в [ADDRESS] . У подальшому, рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2013 року (а.с.9-10, т.1) апеляційну скаргу Одеської міської ради було задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2011 року скасовано. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , Одеської міської ради про визнання права власності на нежиле підвальне приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 230 кв. м відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Одеського апеляційного суду від 07.10.2020 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2011 року було скасовано. Постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , Одеської міської ради про визнання права власності на нежиле підвальне приміщення відмовлено. Також, суд вбачає, у жовтні 2015 року Одеська міська рада звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ковальська Вікторія Валентинівна, [PERSON] , про витребування нежилого підвального приміщення з незаконного володіння (справа №522/21247/15-ц). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2016 року (а.с.170-172) було задоволено позов міської ради та витребувано із незаконного володіння [PERSON] нежиле підвальне приміщення загальною площею 230 кв.м., що розташоване в [ADDRESS] , на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Вказане рішення не оскаржувалось та набуло законної сили. Задовольняючи позов міської ради згідно рішення суду від 16.05.2016 року суд виходив із того, що спірне нежиле приміщення з володіння територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради вибуло без її згоди, зокрема на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано. За розглядом даної цивільної справи Приморським районним судом м. Одеси було встановлено, що за час поки Одеській міській раді не було відомо про її порушені права, [PERSON] було відчужено спірний об`єкт нерухомості [PERSON] на підставі договору дарування від 13.04.2012 року № 55, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Ковальскою В.В.. Суд виходив із того, що згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.08.2015 року нежиле підвальне приміщення загальною площею 230 кв.м., що розташоване в [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] (реєстраційний номер майна 36067778). Також судом встановлено, що за договором купівлі-продажу спірного майна №1098 від 30 березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Образцовою Т.А., права та обов`язки попереднього власника майна [PERSON] відносно нежилого підвального приміщення, заг.пл.230 кв.м., що розташоване в [ADDRESS] , перейшли до [PERSON] та [PERSON] у рівних частках по 1/2, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових права на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №82681996 від 17.03.2017 року (а.с.13-17, т.1). При цьому відомості щодо попереднього власника майна - [PERSON] були внесені до реєстру нерухомості ще станом на 17.04.2012 року. У подальшому, за договором купівлі-продажу від 28.07.2017 року власником спірного приміщення став [PERSON] , який набув його за договором купівлі-продажу, укладеного 28.07.2017 року з [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.09.2017 року №97546983 (а.с.140-144, т.2). На підставі вказаних вище обставин, а саме, що спірне нежиле приміщення з володіння територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради вибуло без її згоди, зокрема на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано, Одеська міська рада 20.03.2017 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] із вимогами про витребування майна, а в подальшому з уточненим позовом від 01.11.2018 року до [PERSON] .. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. При цьому суд погоджується з тією обставиною що спірне приміщення вибуло поза волею ОМР. Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19). За розглядом справи №522/21247/15-ц, що не спростовано відповідачем, судом було встановлено, що спірне майно - нежиле підвальне приміщення загальною площею 230 кв.м., що розташоване в [ADDRESS] , вибуло з володіння міської ради поза їх волею, зокрема на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано. У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також суд погоджується із тим, що майно вибуло поза волею позивача, з тих підстав, що відчуження спірного майна на користь [PERSON] ( [INFO] ) було здійснено всупереч існуючого забезпечення позову - арешту майна [PERSON] , а саме 1/2 частини нежилого підвального приміщення, заг.пл.230 кв.м., що розташоване у будинку [ADDRESS] , застосованого ухвалою Приморського районного суду м. Одеси 21.06.2017 року (по справі №522/21247/15-ц). Між тим, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 02.12.2021 року по справі № 310/5378/17. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна. У своїй постанові ВП ВС від 26.11.2019 по справі № 914/3224/16 Суд зазначає, що оскільки право власності територіальної громади на спірний обєкт нерухомості було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли міська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. Оскільки порушення прав позивача було предметом судового розгляду в іншій справі , то позивачу було відомо про таке порушення ще на час звернення позивача з позовом у зазначеній справі. Водночас, з метою забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі N 711/802/17 та від 6 червня 2018 року у справі N 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу. Суд вбачає, що даний позов до первісних відповідачів ( [PERSON] та [PERSON] ) був пред`явлений міською радою 20.03.2017 року. При цьому, [PERSON] та [PERSON] право власності на спірне приміщення підвалу було набуто ще 30.03.2013 року та останнє було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить відповідна інформаційна довідка від 17.03.2017 року (а.с.13-17, т.1). Також, як визнається самим представником позивача, рішення апеляційного суду Одеської області по справі №2/1522/10820/11, яким було скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2011 року та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] , було прийнято 29.10.2013 року. При цьому, апеляційна скарга Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2011 року у справі №2/1522/10820/11 датована 09.07.2013 року, а отже суд погоджується з доводами представника відповідача та вбачає, що вже станом на 09.07.2013 року міська рада була обізнана про порушення свого права. Крім тогоу, звертаючись у жовтні 2015 року до суду з позовом про витребування спірного підвалу з незаконного володіння (справа №522/21247/15-ц) міська рада пред`явила вимоги до [PERSON] та [PERSON] , не зважаючи на те, що власниками спірного приміщення вже станом на 30.03.2013 року були [PERSON] та [PERSON] . При цьому, міська рада не була позбавлена можливості довідатись про особу, яка порушила їх права, в даному випадку - первісних відповідачів [PERSON] та [PERSON] , проте це не було ними зроблено з невідомих на то причин. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 186/599/17 від 27.01.2021 викладений такий правовий висновок: початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна. Проте, суд зазначив, що оскільки право власності держави на спірне нерухоме майно було порушено саме в момент його вибуття з державної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності в даному випадку пов`язується з моментом, коли орган державної влади довідався саме про такий факт вибуття з державної власності у володіння іншої особи. За викладеного, суд погоджується з доводами представника відповідача та вбачає, що Одеською міської ради при зверненні до суду з даним позовом (20.03.2017 року) був пропущений строк позовної давності як з моменту вибуття майна з володіння (23.11.2011 року), так і з моменту, коли міській раді було достеменно стало про це відомо (09.07.2013 року), та навіть із моменту скасування апеляційним судом Одеської області рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2011 року (29.10.2013 року). Жодних поважних причини пропуску строку позовної давності не наведено. За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судоверішення уцивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У справі Волков проти України (Oleksandr Volkov v. Ukraine № 21722/11, параграф 137, від 9 січня 2013 року) Європейський суд з прав людини зазначає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень. Таким чином, враховуючи наведені обставини суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Одеської міської ради до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Образцова Тетяна Анатоліївна, [PERSON] , [PERSON] , про витребування нежилого підвального приміщення з незаконного володіння з підстав пропущення строку звернення до суду. При цьому суд враховує, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166 - 168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки -встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19, пункти 40 - 43)). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed