Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду і просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , та зняти його з реєстраційного обліку, мотивуючи тим, що вона придбала квартиру [ADDRESS] на електронних торгах ДП «Сетам» і є її власником. В даній квартирі зареєстрований колишній власник - [PERSON] , [INFO] . В квартирі відсутнє будь-яке майно належне відповідачу, він не несе витрат на утримання житла, не доглядає за будинком. Вона повинна сплачувати додаткові кошти за житлово-комунальні послуги по квартирі з урахуванням реєстрації відповідача. Через його реєстрацію вона не може оформити субсидію. Будь-яких домовленостей з відповідачем щодо користування даною квартирою у неї немає і не було. Відзиву на позовну заяву відповідач до суду не надав. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивач надала заяву, в якій просить справу слухати у її відсутність. Позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити. Відповідач про причини неявки не повідомив, хоча своєчасно та належним чином, відповідно до положень ст. ст. 128-130 ЦПК України, повідомлявся про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням. Суд, дослідивши в судовому засіданні письмові докази, вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , тобто позивач, є власником квартири [ADDRESS] , яку придбала на електронних торгах ДП «Сетам» і яка раніше належала в 1/2 частині [PERSON] та в 1/2 частині [PERSON] . У вказаній квартирі станом на 12.06.2019 були зареєстровані: [PERSON] , 1951 року народження, [PERSON] , 1975 року народження, та [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини підтверджуються копіями: протоколів №№528001, 528002 про проведення електронних торгів від 01.03.2021 (а.с.8,12), актів державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 15.03.2021 (а.с.9.13), свідоцтв, посвідчених державним нотаріусом Овруцької державної нотаріальної контори Житомирської області Фрусевич І.В., зареєстрованих в реєстрі за №№2-878, 2-879 (а.с.10-14), витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №№262540555, 262540057 від 22.06.2021 (а.с.11.15), листа виконавчого комітету Овруцької міської ради Житомирської області №2-16/1957 від 12.06.2019 ( а. с.16). Приписами ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 6 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужим нерухомим майном в певних межах, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна можливості володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Критерій «істотності» є оціночним поняттям та підлягає встановленню в залежності від обставин кожної конкретної справи. Вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові №522/20822/18 від 09.06.2021. У ч.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). У ч.3 ст. 12, ч.ч.1, 5-6 ст.81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За встановлених обставин та визначеного правового врегулювання, зважаючи, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , відповідач є бувшим власником 1/2 частини вказаної квартири, відповідно спільним побутом з позивачем не пов`язаний та спільно з нею не проживає, оцінивши баланс інтересів сторін та дослідивши питання втрати права відповідача на житло на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд приходить до висновку, що право останнього на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України та відповідно про задоволення позову. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто, як випливає із указаної правової норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а прийняте рішення суду про визнання особи такою, що немає права користування житловим приміщенням, є підставою для вчинення органом реєстрації дій щодо зняття особи з реєстраційного обліку, що фактично припинить її реєстрацію за спірною адресою, а тому позов в частині зняття особи з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп., який відповідно до ст.141 ЦПК підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: partial