Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої позовні вимоги мотивувало тим, що 11 червня 2008 року між АК ІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №11358613000 відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 99 500,00 доларів США та зобов`язувався в порядку та умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором. В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором тієї ж календарної дати між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку передане належне на праві власності відповідачу нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» придбало право вимоги заборгованості за кредитними договорами, зокрема і за вищевказаним кредитним договором, укладеним з відповідачем. 09 грудня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та АТ «Альфа-Банк» укладено договір №2098/К про відступлення (купівлі продажу) прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило АТ «Альфа-Банк» право вимоги за договорами кредиту, в тому числі і договором № 11358613000 від 11 червня 2008 року, укладеним з [PERSON] , тобто внаслідок укладення вказаних договорів відбулася зміна кредитора, а саме АТ «Альфа-Банк» набуло статусу нового кредитора за вищевказаним кредитним договором. Позивач звертає увагу на те, що відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови кредитного договору у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 24 травня 2021 року становить 285 136,78 доларів США, а в національній валюті - 8 817 133,82 грн, з яких: 2 723 268,25 грн - заборгованість за кредитом, 5 105 789,35 грн - заборгованість по відсоткам, 988 076,22 грн - пеня. За таких обставин позивач просив в рахунок погашення цієї заборгованості за кредитним договором № 11358613000 від 11 червня 2008 року звернути стягнення на квартиру [ADDRESS] , на корить АТ «Альфа-Банк» шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 вересня 2021 року прийнято справу до розгляду у загальному позовному провадженні та призначене підготовче засідання. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач, отримавши ухвалу з позовною заявою 13 вересня 2021 року, у визначений строк відзиву на позов не надав. Представник відповідача лише 02 грудня 2021 року подала відзив на позов, який з урахуванням строків його подання та положень ст.178 ЦПК України, суд не взяв до уваги. Також від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2022 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) суд витребував з архіву суду цивільну справу № 2-1090/10. В судовому засідання представник позивача Михніцький Г. У. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Щодо застосування строку позовної давності заперечував, вказуючи, що відсутні підстави для їх застосування. В засідання, яке було призначене на 03 лютого 2022 року, представник не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача - адвокат Гуща Я. В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, вказуючи на їх необґрунтованість, а також просила застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (іпотекою). В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (ст. 16 ЦК України) та позасудові (ст. 17-19 ЦК України). Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку», одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.3 ст. 33): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Отже позивач як іпотекодержатель на власний розсуд обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку у спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів із дотриманням норм законодавства та вимоги в частині звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах. Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст. 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст. 38 Закону України «Про іпотеку»). Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. За змістом припису частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили. Відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Такі висновки висловлені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15 (провадження № 14-112цс19). Судом установлено, що 11 червня 2008 року між АК ІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 11358613000 відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 99 500,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,50% річних, з кінцевим терміном повернення - 10 січня 2029 року. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 11 червня 2008 року між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку передане належне на праві власності [PERSON] нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Відповідно до розділу 4 договору іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки: 1) у разі порушення іпотекодавцем будь якого зобов`язання за цим договором будь якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором; 2) у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки, а саме в інших випадках відповідно до діючого законодавства. Звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису, позасудового врегулювання у відповідності до цього договору та Закону України «Про іпотеку» та з інших передбачених законом підстав. Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю. Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України. Позичальник неналежно виконував умови кредитного договору. Зважаючи на порушення позичальником своїх зобов`язань, банк звернувся до суду за захистом своїх прав. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 14 червня 2010 року по справі № 2-1090-2010 позов АК ІБ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] (як поручителя) про стягнення заборгованості по кредитних договорах задоволено, стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь АК ІБ «УкрСиббанк» заборгованість по кредиту та нарахованих відсотках в сумі 1 201 494,11 грн, пеню в сумі 10 454,57 грн, неустойку в розмірі 1000,00 грн та витрати пов`язані зі сплатою інформаційно-технічного збору в сумі 120 грн та судовий збір в розмірі 1700 грн. Як слідує з матеріалів цієї справи, які дослідженні в судовому засіданні, цим рішенням з [PERSON] , [PERSON] на користь АК ІБ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість, зокрема за кредитним договором №11358613000 від 11 червня 2008 року в сумі: 99 182,30 доларів США , що еквівалентно 793 200,53 грн - тіло кредиту, 10 653,72 доларів США, що еквівалентно 85 202,06 грн - заборгованість за відсотками, 8 881,30 грн - пеня, всього 878 402,59 грн. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» придбало право вимоги заборгованості за кредитними договорами, зокрема і за кредитним договором № 11358613000 від 11 червня 2008 року, укладеним з відповідачем. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 грудня 2012 року змінено стягувача у виконавчому провадженні по примусовому виконанню рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 14 червня 2010 року по справі № 2-1090-2010 про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором на ПАТ «Дельта Банк». 09 грудня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та АТ «Альфа-Банк» укладено договір №2098/К про відступлення (купівлі продажу) прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило АТ «Альфа-Банк» право вимоги за договорами кредиту, в тому числі і договором № 11358613000 від 11 червня 2008 року, укладеним з [PERSON] . Внаслідок укладення вказаних договорів відбулася зміна кредитора та АТ «Альфа-Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача. Позивач, звертаючись до суду вказує, що внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань заборгованість відповідач станом на 24 травня 2021 року становить 285 136,78 доларів США, а в національній валюті - 8 817 133,82 грн, з яких: 2 723 268,25 грн - заборгованість за кредитом, 5 105 789,35 грн - заборгованість по відсоткам, та 988 076,22 грн - пеня. Щодо визначення вказаної заборгованості, суд звертає увагу, що 22 вересня 2009 року у зв`язку з неналежними виконання позичальником своїх зобов`язань банк звернувся до суду із позовом про повернення кредиту, сплати відсотків, неустойки, зокрема за кредитним договором № 001135861300 від 11 червня 2008 року, яка станом 14 вересня 2009 року (справа №2-1090-2010) становила 109 836,02 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту за курсом НБУ станом на вищевказану дату становить 878402,59 грн, з яких: 99 182,30 доларів США (793200,53 грн) - заборгованість за простроченим кредитом; 10 683,72 доларів США (85 202,06 грн) - заборгованість по прострочених відсотків, 8881,30 грн - пеня ( довідка - розрахунок). Вказана сума заборгованості і стягнута з позичальника рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 14 червня 2010 року по справі № 2-1090-2010, яке набрало законної сили. Тобто, у зв`язку з невиконанням позичальником встановленого кредитним договором № 001135861300 від 11 червня 2008 року обов`язку повернення кредиту частинами, банк використав право передбаченої ч.2 ст.1050 ЦК України вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, змінивши на власний розсуд умови зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а відтак строк виконання зобов`язання є таким, що настав. Як слідує з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №001135861300 від 11 червня 2008 року станом на 24 травня 2021 року, кредитор, в тому числі й АТ «Альфа-Банк», після ухвалення рішення суду продовжували нараховувати відсотки за користування кредитними коштами та пеню. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) міститься висновок про те, що право кредитодавця нараховувати проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця у вказаних правовідносинах забезпечуються ч.2ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові від 06 лютого 2019 року в справі №175/4753/15-ц Верховний Суд висловив правову позицію, що вимоги банку про стягнення процентів та пені після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Як установлено, кредитор скористався своїм правом дострокового повернення всієї суми кредиту, право кредитора захищено судом та рішення суду набрало законної сили. На підставі зазначеного суд вважає, що нараховувати передбачені кредитним договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку (пеню), припинилося у зв`язку з пред`явленням позовної вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України; Згідно розрахунку наданого позивачем за кредитним договором № 001135861300 від 11 червня 2008 року станом на 24 травня 2021 року, розмір заборгованості за тілом кредиту становить 99 182,30 доларів США, а розмір заборгованості по відсоткам становить 185 954,48 доларів США та 988 076,22 грн - пеня. Право кредитора захищено в межах суми заборгованості по тіло кредиту - 99 182,30 доларів США, по відсотках - 10 653,72 доларів США, пені - 8881,30 грн, в межах якої кредитор має право на пред`явлення вимоги про звернення стягнення на іпотечне майно. Вимоги ж звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення суми заборгованості в іншій частині нарахованих відсотків (175 300,76 доларів США) та пені (988 076,22 грн) є необґрунтованими. Щодо іншої частини заборгованості, то суд звертає увагу, що відповідач просив застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності, а тому в задоволенні позову слід відмовити в зв`язку з пропуском строків давності з огляду на наступне. Згідно зі ст. 256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Використовуючи своє право згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, шляхом пред`явлення позову про стягнення усього розміру заборгованості за договором до кінцевого терміну, банк змінив строк виконання зобов`язання. Цим банк як кредитор одночасно також змінив момент початку перебігу позовної давності за його вимогами. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020року у справі №2-3258/2008(провадження № 61-46814св18). Заміна сторін у зобов`язанні, відповідно до статті 262 ЦК України, не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, тобто після укладення первісним і новим кредиторами договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, для нового кредитора строки звернення до суду підлягають обчисленню так само, як і для первісного кредитора. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц). Як вбачається із матеріалів справи № 2-1090-2010, 15 січня 2009 року та 28 січня 2009 року АК ІБ «УкрСиббанк» надав позичальнику та поручителю повідомлення-вимоги в яких вимагав погасити заборгованість та заявив про зміну терміну повернення кредиту та процентів за кредитним договором № 1138613000 від 11 червня 2008 року , а 22 вересня 2009 року пред`явив позов про дострокове повернення кредиту Тобто, позивач змінив строк виконання зобов`язання та набув право пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання забезпеченого іпотекою зобов`язання, а саме з 32 дня з дати одержання позичальником повідомлення банку про дострокове повернення ( п.12.1 договору), тобто у 2009 році, проте з цим позовом звернувся 09 серпня 2021 року, більш ніж через 12 років, тобто звернення відбулось поза межами трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року (справа № 6-1674цс17), Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року ( справа № 390/669/17). Відповідно до ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21) зазначено, що «слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується. Тлумачення статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчиненням позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не переривається позовна давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено». Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити, що позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Разом із тим, спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 "Припинення зобов`язання" ЦК України не передбачають. Отже, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку"(Постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05 грудня 2018 року по справі № 372/2185/17). Разом з тим даний факт не є підставою для відмови в задоволенні заяви відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності. Враховуючи вищезазначене суд дійшов висновку про відмову у позові. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed