Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

В травні 2021 р. [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому з урахування заяви про зміну предмета позову просила суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] транспортний засіб марки «FORD» моделі «FOCUS», 2014 р.в., номер шасі (кузов, рами) № [NUMBER] , стягнути з [PERSON] грошові кошти в розмірі 90000,00 грн, як компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля. Позовні вимоги вмотивовані тим, що з 27.09.2014 р. сторони перебували у шлюбі, від якого є дитина [PERSON] . З 01.06.2019 р. фактичні шлюбні стосунки між сторонами припинені, з 30.12.2019 р. проживають окремо. За рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.07.2020 р. шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування у шлюбі 23.05.2019 р. за спільні кошти було придбано автомобіль марки «FORD» моделі «FOCUS», 2014 р.в., номер шасі (кузов, рами) № [NUMBER] , який був зареєстрований на відповідача. Оскільки вказаний автомобіль був придбаний під час шлюбу, позивач вважає його спільною сумісною власністю подружжя, який підлягає поділу. Крім цього, після припинення фактичних шлюбних стосунків відповідач відчужив автомобіль без згоди та повідомлення позивача, що на думку позивача є підставою для стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля на її користь. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов відповідач заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що позивачем не доведено того, що автомобіль 23.05.2019 р. був придбаний за спільні кошти подружжя. Крім цього, позивачем не надано суду доказів щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 24.01.2020 р., за яким власником автомобіля став [PERSON] . У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що відповідач не спростував принцип презумпції спільності майна подружжя. Звертає увагу, що відповідачем не надано доказів того, що автомобіль було придбано за його особисті кошти, як і не надано доказів обізнаності позивача щодо продажу вказаного автомобіля третій особі. В поясненні до відзиву відповідач зазначає, що рішення про продаж автомобіля [PERSON] було прийнято за спільним рішенням подружжя під час перебування у шлюбі. Жодних доказів того, що позивач була необізнана про продажу спільного автомобіля не надано. Відповідач зазначає, що позивач надала згоду на продаж автомобіля, отримала частину коштів від його продажу. Ухвалою судді від 27.05.2021 р. відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. Ухвалою суду від 16.08.2021 р. витребувано в Регіональному сервісному центрі ГСЦ МВС в м.Києві копії договору купівлі-продажу від 24.01.2020 року, укладеного між [PERSON] на користь [PERSON] про продаж транспортного засобу марки «FORD» МОДЕЛІ «FOCUS» кузов № [NUMBER] та інші документи, де можливо побачити ціну продажу вказаного транспортного засобу. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали за викладених у позовній заяві обставин, просили його задовольнити. Відповідач та його представник заперечили щодо задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані в справі письмові докази, вважає за можливе позовні вимоги задовольнити з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 27.09.2014 р., який за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.07.2020 р. у справі №761/3802/20 розірвано. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 23.05.2019 р. транспортний засіб марки «FORD» моделі «FOCUS», 2014 р.в., номер шасі (кузов, рами) № [NUMBER] , зареєстровано за [PERSON] . Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20). Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторони придбали майно- автомобіль марки «FORD» моделі «FOCUS», 2014 р.в., номер шасі (кузов, рами) № [NUMBER] , який був зареєстрований на відповідача [PERSON] . Відповідач не спростував презумпцію спільності права власності на вказане майно, не надав належних доказів про те, що майно, яке є предметом спору, придбане за його власні кошти. З огляду на викладене, транспортний засіб марки «FORD» моделі «FOCUS», 2014 р.в., номер шасі (кузов, рами) № [NUMBER] , є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Крім цього, за договором купівлі-продажу від 24.01.2020 р. [PERSON] на користь [PERSON] продав автомобіль марки «FORD» моделі «FOCUS», 2014 р.в., номер шасі (кузов, рами) № [NUMBER] . При цьому, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 180000,00 грн. (п.3 договору). Ст. 65 ч.1 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст. 369 ч.1, 2 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Результати аналізу змісту положень статті 71 СК України дають підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку (постанова Верховного Суду від 17.02.2021 р. у справі № 359/898/18). У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд в постанові від 09.06.2021 р. у справі № 760/789/19 зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18) Судом встановлено, що автомобіль марки «FORD» моделі «FOCUS», 2014 р.в., номер шасі (кузов, рами) № [NUMBER] , був проданий [PERSON] 24.01.2020 р., тобто під час перебування сторін у шлюбі. Між тим, доказів надання [PERSON] згоди на відчуження автомобіля [PERSON] матеріали справи не містять. Беручи до уваги те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив його без згоди позивача як іншого із подружжя, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості частини спірного транспортного засобу. Посилання відповідача щодо відчуження автомобіля за згодою позивача та передачу останній частини коштів від його відчуження є припущенням, а згідно ст. 81 ч. 6 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом також враховано, що позовну заяву про розірвання шлюбу подано до Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/3802/20 згідно відкритих даних сайту «Судова влада України» 04.02.2020 р. При цьому, сам же відповідач в судовому засіданні зазначив, що з лютого 2020 року було припинено спільне проживання з позивачем (зафіксовано технічним засобом та протоколом судового засідання), а спірний автомобіль відповідачем продано 24.01.2020 р. Будь-яких доказів того, частина коштів за продаж автомобіля були передані позивачу або використані в інтересах сім`ї з 24.01.2020 р. по момент припинення спільного проживання суду не надано. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Встановлено, що за домовленістю сторін за договором купівлі-продажу від 24.01.2020 р ціна транспортного засобу складає 180000,00 грн., Ѕ частини вартості транспортного засобу складає 90000,00 грн. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про необхідність визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] транспортного засобу марки «FORD» моделі «FOCUS», 2014 р.в., номер шасі (кузов, рами) № [NUMBER] та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів компенсації - Ѕ частини вартості транспортного засобу марки «FORD» моделі «FOCUS», 2014 р.в., номер шасі (кузов, рами) № [NUMBER] в сумі - 90 000 грн. 00 коп. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 908,00 грн судового збору.

Outcome: approved