Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] 29.10.2019 р. звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народився син, [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин сторін, з червня 2018 року, малолітня дитина проживає разом з нею, за місцем її реєстрації, в квартирі [ADDRESS] , та перебуває на її утриманні та вихованні. Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації №196 від 11.04.2019 визначено порядок спілкування відповідача з дитиною, відповідно до встановленого графіку побачень. Перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу не чинить. Відповідач заявляє про свою незгоду щодо визначення місця проживання дитини, та вважає, що син повинен проживати разом з ним. Позивач вказує на те, що за її участі дитина забезпечена належним вихованням та піклуванням. Для неї створені всі необхідні умови для життя, розвитку, навчання та дозвілля. На підставі викладеного позивач просить позов задовольнити. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.07.2019 відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, та призначено підготовче судове засідання. 29.10.2019 від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.11.2019 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з матір`ю прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. 19.02.2020 від позивача за первісним позовом [PERSON] надійшла заява про відмову від позову та закриття провадження у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.03.2020 прийнято відмову від позову та закрито провадження у справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.03.2020 р., цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, - передано на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва за підсудністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 21.04.2020 р. зазначена справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 05.05.2020 р.,прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 14.06.2021 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні підтримала позов та просила його задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини. Також зазначила, що вона працює, мешкає в квартирі, яка належить їй та її батькам. Відповідач сплачує аліменти на утримання дитини. Вона дотримується графіку побачень дитини з батьком, перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу не чинить. Відповідач погрожує, що забере дитину. Дозволів на виїз за кордон не надає. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надіслав на адресу суду клопотання, в якому просить розгляд справи проводити за його відсутності, проти позову заперечує та просить справу залишити без руху та надати можливість дитині - [PERSON] , [INFO] , використати своє право при досягненні 16 річного віку самостійно обирати місце проживання. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До матеріалів справи долучено висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що строни перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.09.2019 розірвано. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , батьками дитини є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Відповідно до акту обстеження житлових умов від 11.10.2019 року, малолітня дитина [PERSON] , проживає за місцем реєстрації матері - в квартирі [ADDRESS] , по день звернення до суду. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29.04.1999 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в рівних частках. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з вимогами ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У відповідності до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки. Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №3479249 від 04.06.2019, позивач [PERSON] , [INFO] , за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] працює в ТОВ «Діджитал Форс» на посаді менеджера з реклами. Відповідно до довідки №295990, виданої КМНКЛ «Соціотерапія» 25.04.2019 р., [PERSON] протипоказань для призначення опікунства не виявлено. Відповідно до довідки 12ЯЯУ №597577, виданої КМПН № 2 від 11.10.2019 р., [PERSON] під наглядом лікаря-психіатра не перебуває. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 листопада 2019 року (справа №754/1158/19) з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання [PERSON] у розміроі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається з довідки Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №301 Деснянського району м. Києва, малолітній [PERSON] , зарахований до дошкільного навчального закладу з 24.04.2019. Відповідно до розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації №196 від 11.04.2019 визначено порядок спілкування відповідача [PERSON] з сином [PERSON] , відповідно до встановленого графіку побачень. Відповідно до висновку Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 10.03.2020 р. № 102/03/37-1764, Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , з матір`ю, [PERSON] . Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 4 ст. 29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), де вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Як вбачається з висновку Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, встановлено, що мати з дитиною проживають за адресою: [ADDRESS] . Житлово-побутові умови проживання малолітнього [PERSON] створено належним чином, дитина забезпечена всім необхідним для розвитку та виховання, про що працівниками служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації складено відповідний акт. Матір дитини [PERSON] , опікується дитиною, приводить та забирає його з дошкільного закладу, приймає участь у житті хлопчика, цікавиться його успіхами, приймає участь в житті колективу. [PERSON] розвивається відповідно віку. Батько дитини, [PERSON] , згідно наданих документів зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Працевлаштований та має самостійний дохід. Відповідно до медичної довідки, виданої ДУ «ТМО МВС по м. Києві», в [PERSON] психіатричних показань не виявлено. Здійснити обстеження умов проживання та оцінку потреб батька за адресою: [ADDRESS] , не виявилось можливим, оскільки останній повідомив, що за вказаною адресою він не проживає, винаймає житло в м.Ірпінь, Київської області. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь- кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Установивши, що мати створила належні умови для виховання та розвитку дитини, обоє батьків приділяють увагу, підтримують та люблять сина, враховуючи вік малолітньої дитини, яка на день ухвалення судового рішення не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, беручи до уваги відсутність виняткових обставин, за яких дитина можє бути розлучена зі своєю матір`ю, суд вважає, що на даний час проживання малолітньої дитини з матір`ю позитивно сприятиме розвитку дитини як психологічному так і фізичному, Суд, враховуючи всі обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання малолітньої дитини, а тому вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю. Крім того, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved