Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.03.2017 року звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що з 30.04.2015 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Шлюбні відносини між сторонами припинені через втрату почуття любові та поваги один до одного. З 23.01.2017 року ведення спільного господарство та спільне проживання між сторонами припинено. Дітей від даного шлюбу сторони не мають. Перебування у шлюбі суперечите ми інтересам сторін, тому позивач просить розірвати шлюб з відповідачем. В період перебування у шлюбі в інтересах сім`ї позивачем було зроблено банківський вклад у розмірі 10000 доларів США на депозитний рахунок, відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк» на ім`я відповідача, тому він є спільною сумісною власністю. Який позивач просить поділити з позивачем та визнати за ним право власності на 1/2 частину грошових заощаджень, які розміщені на депозитному рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк» та відсотків за цим депозитом. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Гаврилова Д.В. від 11.04.2017 року відкрито провадження за справою №766/4852/17 та призначено до судового розгляду. 01.08.2017 року від відповідача [PERSON] до суду в рамках цивільної справи №766/4852/17 надійшла зустрічна позовна заява про поділ спільного майна подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що після реєстрації шлюбу між нею та [PERSON] , ними було придбано вказану квартиру, покупцем якої вказано [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом надавала згоду на придбання цієї квартири як дружина. Після чого позивач зареєструвалась у спірній квартирі та фактично проживала в ній до моменту погіршення сімейних стосунків. Вказану квартиру було придбано за спільні кошти подружжя, тому позивач за зустрічним позовом просить її поділити з відповідачем [PERSON] у рівних частинах. Ухвалою суду №766/4852/17 від 31.08.2017 року в якості забезпечення позову накладено арешт на грошові кошти на рахунках (вклади, депозити), що були відкриті на ім`я [PERSON] , [INFO] , в ПАТ КБ «Приватбанк», починаючи з дати укладення шлюбу (30.04.2015 року) між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в межах ціни позову 134500 гривень. Позивач [PERSON] 03.04.2017 року звернувся до суду з позовом про визнання рухомого майна - автомобіля Peugeot 508, 2014 року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , особистою приватною власністю [PERSON] . Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що через два дні після реєстрації шлюбу з [PERSON] позивач придбав спірний автомобіль, вартість якого становила 594470 гривень. Автомобіль був придбаний за власні кошти позивача, однак оскільки позивач є громадянином Російської Федерації, зареєструвати автомобіль на своє ім`я він не міг, тому його реєстрація була здійснена на ім`я відповідача. Грошові кошти за автомобіль були перераховані з особистого карткового рахунку позивача на рахунок автосалону «Пежо» та ТОВ «Ампір». У зв`язку з викладеним спірний автомобіль позивач вважає своєю особистою власністю. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Гаврилова Д.В. від 11.04.2017 року відкрито провадження за справою №766/5597/17 та призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 14.08.2017 року в якості забезпечення позову накладено арешт на рухоме майно, а саме: транспортний засіб Peugeot 508, седан, реєстраційний номер [NUMBER] , коричневий колір, номер шасі [NUMBER] , 2014 року випуску, що зареєстрований за [PERSON] , заборонивши його відчуження. Ухвалою суду від 15.11.2017 року об`єднано в одне провадження для спільного розгляду і вирішення справу № 766/4852/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя та справу № 766/5597/17-ц за позовом заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: ТОВ «Ампір», про визнання рухомого майна особистою приватною власністю та справі присвоєно номер 766/4852/17-ц. Позивач [PERSON] 29.06.2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 30.04.2015 року позивачем було придбано зазначену квартиру. Також 30.04.2017 року між позивачем та відповідачем [PERSON] зареєстровано шлюбу. Дана квартира була придбана за грошові кошти, що були отримані позивачем до реєстрації шлюбу, тобто вона є його особистою приватною власністю. Відповідач на час придбання квартири не працювала, отримувала вищу освіту, на обліках в центах зайнятості не перебувала, будь-яких доходів не отримувала. Крім цього, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №37050511 датою та часом державної реєстрації запису про право власності є 30.04.2015 року о 15:30:66 годині. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного тану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №00018143659 реєстрацію актового запису про шлюбу позивача та відповідача було здійснено 30.04.2015 року о 15:38:23 годині. Таким чином, спірна квартира була придбана до реєстрації шлюбу. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Прохоренко В.В. від 15.11.2017 року відкрито провадження за справою та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 07.11.2018 року під головуванням судді Прохоренко В.В. об`єднано в одне провадження цивільні справи №766/10895/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Нікодон Ольга Олександрівна про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю та №766/4852/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, а також передано цивільну справу №766/10895/17 на розгляд з цивільною справою №766/4852/17, яка перебуває в провадженні судді Херсонського міського суду Херсонської області Майдан С.В. 07.02.2019 року позивач [PERSON] збільшив заявлені позовні вимоги та просив розірвати шлюб, зареєстрований 30.04.2015 року з [PERSON] ; визнати депозитний вклад та відсотки за ним, відкритому на ім`я [PERSON] в ПАТ КБ «Приватбанк» на суму 10000 доларів США, що станом на 20.03.2017 року еквівалентно 269000 гривень, спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину грошових заощаджень, що розміщені на депозитному рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] в ПАТ КБ «Приватбанк» та відсотків за цим депозитом; визнати частково недійсним договір №10, укладений між [PERSON] та ТОВ «Ампір» від 15.05.2015 року, в частині покупця, перевівши право покупця за цим договором на [PERSON] ; визнати легковий автомобіль Peugeot 508, 2014 року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , особистою приватною власністю [PERSON] та визнати за ним право власності на вказаний легковий автомобіль; стягнути з [PERSON] на користь позивача сплачений ним судовий збір. Ухвалою, постановленою на місці в судовому засіданні 15.02.2018 року, заяву про збільшення позовних вимог прийнято до провадження та залучено до участі у справі в якості третьої особи ТОВ «Ампір». Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.08.2018 року цивільну справу №766/4852/17 передано до провадження судді Майдан С.І. Ухвалою судді Майдан С.І. від 27.08.2018 року цивільну справу №766/4852/17 прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 04.02.2019 року цивільну справу №766/10895/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Нікодон Ольга Олександрівна про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження цивільну справу №766/10895/17 зі справою №766/4852/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя та за позовом [PERSON] до [PERSON] , ТОВ «Ампір» про визнання рухомого майна особистою приватною власністю під єдиним номером №766/4852/17. Ухвалою суду від 15.10.2019 року витребувано у приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Нікодон Олексія Олександровича завірену належним чином копію матеріалів нотаріальної справи за фактом укладення 30.04.2015 року Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , номер в реєстрі нотаріальних дій 715. Ухвалою суду від 11.02.2020 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя прийнято до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Нікодон Ольга Олександрівна про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю та з позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя та за позовом [PERSON] до [PERSON] , ТОВ «Ампір» про визнання рухомого майна особистою приватною власністю, присвоївши справі один реєстраційний №766/4852/17. Ухвалою суду від 17.03.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали заявлені первісні позовні вимоги за всіма об`єднаними позовами, просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовах. Щодо зустрічного позову заперечували, вважали його безпідставним, просили відмовити у його задоволенні. В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] первісні позовні вимоги за всіма об`єднаними позовами не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, зустрічні позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні первісні позовні вимоги за всіма об`єднаними позовами не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, зустрічні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. В останнє судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомила. Третя особа приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О. в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, при вирішення спору покладалась на розсуд суду. Заслухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено згідно актового запису про шлюб №338, складеного 30.04.2015 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, 30 квітня 2015 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Від даного шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Фактично шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені. Подружнє життя сторін не склалося через втрату почуття кохання та взаємоповаги, різні погляди на життя. Примирення між сторонами не можливе. Згідно листа від 16.05.2013 року №24-754/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» вирішуючи питання про підсудність цивільних справ з іноземним елементом, судам слід враховувати не тільки норми внутрішньодержавного права, але й колізійні норми, які містяться в конвенціях і двосторонніх договорах України та інших держав про правову допомогу. Згідно ч.2, 5 ст.30 Договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах якщо один із подружжя має місце проживання на території однієї Договірної Сторони, а другий - на території другої Договірної Сторони, застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, орган юстиції якої отримав заяву про порушення справи. Якщо справу про розірвання шлюбу розглядає суд, він також є компетентним у вирішенні питань виховання й утримання неповнолітніх дітей подружжя, що розлучається. Відповідно до ст.58 Закону України «Про Міжнародне приватне право України» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні. Згідно ст.63 Закону України «Про Міжнародне правите право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 цього Кодексу. Згідно зі ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 Сімейного кодексу України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст.112 ч.2 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Суд, проаналізувавши встановлені обставини у справі, оцінивши надані в силу вимог статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання сторін продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя сторін та збереження їх сім`ї неможливе і суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, заява відповідає дійсній волі жінки, тому позовна вимога [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про поділ майна подружжя, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Так, частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1,2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. У статті 372 ЦК України зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Оскільки майно набуто сторонами під час перебування в шлюбі, не відноситься до переліку яке є приватною власністю чоловіка або дружини, та придбане за договорами купівлі-продажу, воно є спільною сумісною власністю подружжя і частки кожного з них є рівними. Ні домовленістю, чи шлюбним договором не було визначено інший порядок поділу майна подружжя. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Дослідивши матеріали нотаріальної справи, заведеної приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О. за фактом укладення договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 30.04.2015 року за реєстровим №715, судом встановлені наступні обставини. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.04.2015 року [PERSON] придбав у [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS] . З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається дата та час державної реєстрації права власності [PERSON] 30.04.2015 року о 15:30:55 годині. Подану нотаріусу відповідачем за первісним позовом - позивачем за зустрічним позовом [PERSON] заяву 30.04.2015 року, якою вона надає згоду своєму чоловіку [PERSON] на купівлю на будь-яких умовах та за ціною на його розсуд трикімнатної квартири [ADDRESS] , суд до уваги не приймає, оскільки саме на момент державної реєстрації права власності за позивачем на спірну квартиру (30.04.2015 року о 15:30:55 годині) сторони за справою у зареєстрованому шлюбі не перебували, оскільки він був зареєстрований 30.04.2015 року о 15:38:23 годині, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка зі сторони позивача за первісним позовом [PERSON] підтвердив факт придбання спірної квартири [PERSON] за його особисті кошти, які свідок брав у позивача в борг під розписку та віддав перед придбанням квартири, що склало близько 35000 доларів США. Допитана в судовому засіданні в якості свідка зі сторони відповідача за первісним позовом [PERSON] зазначила, що вона є матір`ю відповідача [PERSON] та на придбання спірної квартири вона та батько надавали грошові кошти, які ними були отримані 18.08.2005 року від продажу свого житлового будинку по [ADDRESS] . Проте доказів на підтвердження цьому суду не надано, у зв`язку з чим суд не приймає до уваги ці покази свідка. З урахуванням вищевстановленого, суд дійшов висновку, що спірна квартира є особистою приватною власністю позивача за первісним позовом [PERSON] та поділу як спільно нажите майно подружжя не підлягає. Таким чином в частині визнання особистою приватною власністю [PERSON] квартири [ADDRESS] заявлена первісна позовна вимога підлягає задоволенню. Відповідно зустрічна позовна вимога про поділ майна подружжя та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину зазначеної квартири задоволенню не підлягає, оскільки є необґрунтованою. Судом встановлено, що у вересні 2015 року позивачем за первісним позовом [PERSON] було внесено грошові кошти на банківський рахунок відповідача [PERSON] , відкритий в ПАТ «КБ «Приватбанк» у сумі 7000 доларів США та в березні 2016 року позивачем було внесено грошові кошти в сумі 3000 доларів США, що не заперечувалось учасниками судового розгляду в судовому засіданні. З урахуванням того, що шлюб між сторонами було зареєстровано 30.04.2015 року, а внесення грошових коштів здійснено було у вересні 2015 року та березні 2016 року, тобто в період перебування сторін у шлюбі, ці грошові кошти відносяться до спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] та підлягають поділу у відповідності до положень ст.70 Сімейного кодексу України, тобто по 1/2 частині цього банківського владу кожному з подружжя. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] автомобіль Peugeot 508, 2014 року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , 21.05.2015 року зареєстрований на ім`я [PERSON] . На підтвердження факту того, що спірний автомобіль був придбаний саме позивачем за первісним позовом [PERSON] за його власні кошти, він надав довідку з ПАТ «Ощадбанк Росії» від 21.04.2017 року, з якої вбачається відкриття 09.11.2012 року карти «Visa Gold» в рублях, 24.12.2014 року відкриття карти «Visa Classic» в рублях, 14.03.2014 року відкриття карти «Visa Classic» в доларах, 05.11.2005 року відкриття карти Master Card «Standart» в рублях та 20.10.2014 року відкриття карти Master Card «Standart» в рублях. Крім цього, сторона позивача за первісним позовом зазначає, що позивач 15.05.2015 року зі свого карткового рахунку ПАТ «Ощадбанк Росії» «Visa Gold» (№…7671) перерахував грошові кошти в сумі 149000 гривень на рахунок Автосалону «Pego» Херсон, 15.05.2015 року з цієї картки позивач зняв грошові кошти в сумі 149000 гривень та вніс в касу ТОВ «Ампір» за придбання спірного автомобіля, 15.05.2015 року позивач ще раз зняв з цієї картки 147470 гривень та вніс в касу ТОВ «Ампір» за придбання спірного автомобіля, 16.05.2015 року позивач перерахував 74000 гривень на рахунок Автосалону «Пежо» Херсон та 16.05.2015 року позивач з картки Master Card (№…8892) на рахунок Автосалону «Пежо» Херсон було перераховано 75000 гривень, тобто в загальній сумі 594740 гривень, що підтверджується виписками з карток. Згідно договору №10, укладеного 15.05.2015 року, [PERSON] придбала у ТОВ «Ампір» автомобіль Peugeot 508, 2014 року випуску, вартістю 594470,00 гривень. Як вказує сторона позивача за первісним позовом автомобіль був зареєстрований на ім`я відповідача за первісним позовом [PERSON] , оскільки позивач за первісним позовом [PERSON] є громадянином Російської Федерації та на його ім`я не можна було реєструвати право власності на вказаний автомобіль, у зв`язку з цим сторона позивача за первісним позовом просила суд визнати зазначений автомобіль особистою приватною власністю [PERSON] . На підтвердження відсутності грошових коштів у відповідача за первісним позовом на придбання спірного транспортного засобу сторона позивача за первісним позовом зазначила, що відповідач за первісним позовом [PERSON] з 30.04.2014 року по 30.03.2017 року на обліку в центрах зайнятості Херсонської області не перебувала та за послугами не зверталась, що підтверджується довідкою Херсонського обласного центру зайнятості від 03.04.2017 року. Згідно довідки Херсонського державного університету від 06.04.2017 року відповідач за первісним позовом [PERSON] була зарахована студенткою першого курсу денної форми навчання за кошти держбюджету на напрям підготовки «Філологія (іпанська, андлійська мова та література)» з 01.09.2011 року, з 21.02.2013 року переведена в контингент студентів другого курсу заочної форми навчання за кошти фізичних та юридичних осіб на напрям факультету філології та журналістики, з 26.06.2015 року - відрахована зі складу студентів у зв`язку з присвоєнням ступеня вищої освіти «бакалавр»; з 01.09.2015 року зарахована студенткою заочної форми навчання за кошти держбюджету на спеціальність «Українська мова і література» факультету філології та журналістики та з 27.05.2016 року відрахована зі складу студентів у зв`язку з присвоєнням ступеня вищої освіти «магістр». Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначив, що він в період з 2011 року по 2018 року працював в автосалоні «Пежо», в середині травня 2015 року працював менеджером в автосалоні, в якому [PERSON] придбав автомобіль Peugeot 508, 2014 року випуску. Він допомагав йому обрати транспортний засіб, підтвердив внесення грошових коштів за автомобіль саме [PERSON] , однак у зв`язку з тим, що [PERSON] є громадянином Російської Федерації, на його ім`я не можна було оформлювати право власності на автомобіль, тому йому було запропоновано оформити транспортний засіб на родичів чи на дружину [PERSON] . Згідно ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Разом з цим, дані обставині обставини суд до уваги не приймає з урахуванням положень ст.70 Сімейного кодексу України, оскільки вказаний автомобіль був придбаний в період перебування у шлюбі, доказів того, що відповідач за первісним позовом [PERSON] не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилялася від участі в утриманні дитини (дітей), приховала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї стороною позивача за первісним позовом суду не надано та не зазначено на них посилання, тому суд дійшов висновку, що спірний автомобіль підлягає поділу між подружжям [PERSON] та [PERSON] , а саме: по 1/2 частині кожному з подружжя. Щодо позовної вимоги за первісним позовом про визнання частково недійсним договору №10, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Ампір» 15.05.2015 року в частині покупця, перевівши право покупця за цим договором на [PERSON] , суд дійшов наступного висновку. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Положеннями статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини. Як убачається із первісного позову, на обґрунтування позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, позивач посилався на правові підстави, передбачені статтями 217 та 655 ЦК України. У пункті 9 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено про те, що згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї, та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно (постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі №265/3310/17 (провадження №61-2308св19)). З огляду на зазначене, для встановлення правової природи укладеного оспорюваного договору купівлі-продажу та його істотних умов вирішенню підлягають питання про дійсність та реальний характер волевиявлення учасників та очікувані наслідки в результаті його укладення. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. В судовому засідання судом встановлено, що в момент придбання автомобіля Peugeot 508, 2014 року випуску, сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та оспорюваний договір був укладений в інтересах сім`ї. Також судом встановлено, що дійсне і вільне волевиявлення [PERSON] , як власника коштів, за які в повному обсязі було придбано спірний транспортний засіб, було направлено на сплату ціни придбання транспортного засобу саме на ім`я [PERSON] , а не на позивача, тому суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через їх безпідставність. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 12655,75 гривень, що були понесені позивачем за наступними квитанціями: №10 від 21.03.2017 року в сумі 2625,55 гривень (а.с.1 т.1), №ПН2516 від 31.08.2017 року (а.с.52 т.1), №ПН3040 від 29.01.2018 року в сумі 704,80 гривень (а.с.103 т.1), №49 від 29.06.2017 року в сумі 3445,50 гривень (а.с.2 т.2), №ПН2745 від 31.03.2017 року в сумі 5944,70 гривень (а.с.2 т.3), №2 від 05.04.2017 року в сумі 320,00 гривень (а.с.30 т.3).

Outcome: partial