Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

\~ \~ \~ \~2 вересня 2020 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна»» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу, посилаючись на те, що 5 жовтня 2016 року між ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна»» та ПрАТ «БРВ Київ» було укладено договір комплексного добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АИ №110959. 21 вересня 2017 року сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю застрахованого автомобіля Fiat-Lancia Linea номерний знак [NUMBER] та автомобіля Ford Kuga номерний знак [NUMBER] під управлінням водія [PERSON] . Постановою Вишгородського районну суду Київської області від 20 жовтня 2017 року винним у настанні ДТП було визнано водія [PERSON] . Згідно умов страхування ПрАТ «СК «ПЗУ Україна»» здійснило страхову виплату ПрАТ «БРВ Київ»» в сумі 27\~452 грн 62 коп. Цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди була застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», однак остання відмовила у здійсненні страхової виплати згідно п. 37.1.4 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»» з підстав пропуску однорічного строку подання заяви про виплату страхового відшкодування. З огляду на викладене, на підставі ст.ст.993, 1166, 1187 ЦК України, ст.27 Закону України «Про страхування» позивач просить стягнути із заподіювача шкоду сплачену потерпілому суму страхового відшкодування. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечив, щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. Із згоди представника позивача суд вважає за можливе здійснити заочний розгляд даної справи відповідно до ст.ст.280, 281 ЦПК. \~ \~ \~ \~Суд, дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Як встановлено в судовому засіданні 21 вересня 2017 року о 18 год. 15 хв. у Київській області м. Вишгород, по вул.Шолуденка, 71 водій [PERSON] , керуючи автомобілем FORD KUGA д.н.з [NUMBER] під час руху заднім ходом, не переконався, що це буде безпечно та не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, не скористався допомогою інших осіб, внаслідок чого допустив зіткнення із автомобілем FIAT LINEА д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який знаходився позаду, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Вина [PERSON] була встановлена постановою Вишгородського районного суду Київської області від 20 жовтня 2017 року у справі №363/3684/17. 05 жовтня 2016 року між ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна»» та ПрАТ «БРВ Київ» було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ №110959, за яким було застраховано транспортний засіб FIAT LINEА д.н.з. [NUMBER] , власником якого було ПрАТ «БРВ Київ», що підтверджується копією відповідного договору та копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . 21 вересня 2017 року ПрАТ «БРВ Київ» звернулося до ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна»» із заявою про настання страхового випадку . 13 жовтня 2017 року ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна»» здійснило розрахунок страхового відшкодування та склало страховий акт №UA2017092100041/L02/01 згідно якого сума страхового відшкодування становила 27\~452 грн 62 коп. 18 жовтня 2017 року на підставі платіжного доручення №7062 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» здійснило перерахування страхового відшкодування в сумі 27\~452 грн 62 коп. ФОП « [PERSON] » за ремонт автомобіля FIAT LINEА д.н.з. [NUMBER] . Цивільно-правова відповідальність власника забезпеченого автомобіля FORD KUGA д.н.з [NUMBER] на підставі полісу АК №003846426 була застрахована у ПрАТ «УПСК», за яким ліміт відповідальності за майнову шкоду становив 100\~000 грн, франшиза 500 грн. 25 лютого 2019 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулося до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» із заявою про виплату страхового відшкодування за пошкоджений 21 вересня 2017 року транспортний засіб FIAT LINEА д.н.з. [NUMBER] , однак отримало відмову у виплаті, яка вмотивована тим, що відповідно до п.1.4 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого. \~ \~ \~ \~Згідно ст.1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.6 цього Закону добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу ч.2 ст.8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно ч.16 ст.9 цього Закону під страховим відшкодуванням розуміється страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Відповідно до ст.25 Закону України «Про страхування» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. В силу ст.27 цього Закону та ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Оскільки цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди була застрахована у ПрАТ «УПСК» відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», то в даному спорі підлягають застосуванню положення вказаного закону та норми ЦК України. Постановою Великої Палати Верховного Суду у справі №147/66/17 від 21 грудня 2021 року визначено, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону). Одночасно за положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП. При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується. Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV). Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)). Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. За змістом частини другої статті 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16). З огляду на зазначене, уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149,150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду встановила, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування. Суд встановив, що позивач з позовом до страховика (страхової компанії) звернувся поза межами річного строку та з відповідною заявою в позасудовому порядку до страховика також не звертався. Звертаючись до суду, позивач не посилається на те, що не звернення до страховика (страхової компанії) було обумовлене обставинами, які не залежали від його дій, та ним було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування, а тому з огляду на вищевикладене підстав для задоволення позову немає. Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги те, що іншої норми яка б визначала особливості відповідальності осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно п.22.1 ст.22 Закону1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. В силу ст.29 Закону1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Таким чином, оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПрАТ «УПСК», то саме на неї покладається обов`язок здійснити виплату страхованого відшкодування за договором в межах ліміту відповідальності розрахованої в установленому Законом 1961-IV порядку. Відповідно до ст.12 Закону 1961-IV розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Відповідач [PERSON] повинен нести відповідність за завдану шкоду лише в межах суми франшизи, яка обмовлена договором в сумі 500 грн., а тому на думку суду саме цю суму слід стягнути із відповідача на користь позивача. Підстав для покладення обов`язку на відповідача щодо сплати повної суми в межах пред`явленого позову, суд не вбачає, оскільки це суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Судові витрати по справі складаються із суми судового збору 2\~102 грн., які відповідно до ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь ПрАТ СК «ПЗУ Україна» пропорційно до задоволених вимог в сумі 38 грн 26 коп.

Outcome: partial