Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

[PERSON] в особі свого представника [PERSON] звернулася до Берегівського районного суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Мирончук Оксана Василівна, приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Гарапко Христина Миколаївна, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним договору. Ухвалою судді від 13 липня 2020 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 14 липня 2020 року клопотання представника позивача про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на будинок за адресою [ADDRESS] (раніше [ADDRESS] ) до вирішення справи по суті. Ухвалою Закарпатського апеляційного суду апеляційну скаргу відповідачів відхилено, вищевказану ухвалу залишено без змін. Ухвалою суду від 06 жовтня 2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребувано від Приватного нотаріусу Берегівського районного нотаріального округу Гарапко Христини Миколаївни (90202, м. Берегове, вул. Б. Хмельницького, 11-2) засвідчену копію договір договору купівлі-продажу № 2516 від 10.10.2019 р., що посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Гарапко Х. М., за яким [PERSON] та [PERSON] набули право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] (раніше [ADDRESS] ). Витребувано від Приватного нотаріусу Берегівського районного нотаріального округу Мирончук Оксани Василівни (90202, м. Берегове, пров. Мукачівський, 8-2) спадкову справу, заведену після смерті [PERSON] , що померла [INFO] . 11.09.2020 до суду подано відзив відповідачів [PERSON] та [PERSON] на позовну заяву, у якій вони позовні вимоги не визнають та просять у їх задоволенні відмовити. Крім того, подали заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, якою просили відмовити у позові на підставі спливу такого строку. 23.03.2021 року представником позивача до суду подано заяву про збільшення позовних вимог, у якій, посилаючись на ознайомлення із отриманими від приватного нотаріусу Мирончук О. В. документів, представник [PERSON] додатково до первісно заявлених вимог заявив додаткову вимогу, а саме, просив також визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 липня 2019 року, заєстровано в реєстрі за № 2063, видане приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О. В. на ім`я [PERSON] . Позовна заява з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог мотивована тим, що практично з самого народження [PERSON] проживала у батьківському будинку за адресою [ADDRESS] (раніше [ADDRESS] . Продовжувала там жити уже будучи у шлюбі з [PERSON] , разом з їх дітьми [PERSON] та [PERSON] . Будинок мав дві окремі частини, фізично розділені стіною, з двома окремими входами. У одній частині були вони разом з моєю матір`ю [PERSON] (житлова кімната 2, кухня 3 та коридор 1 останнє фактично житлова кімната), а у другій (житлова кімнта 5 та коридор (фактично кухня) 4) тітка (сестра мами) позивачки [PERSON] . Проживали там аж до отримання квартири ( [ADDRESS] ) у 1984 році, куди всі четверо і переїхали, а залишились проживати у вищевказаному будинку тільки дві сестри, кожна ведучи окремо своє господарство. Орієнтовно у 1995 році забрали до себе на квартиру [PERSON] , так як вона сама доглядати за собою не могла, і потребувала сторонньої допомоги. При цьому ключі від їх частини будинку були тільки у позивачки, були також ключі від воріт, [PERSON] та її близькі і надалі продовжували ходити до Будинку, доглядати за ним та їх частиною присадибної ділянки. Підтримували порядок, садили та збирали овочі, робили поточний ремонт. Крім того, допомагали вони по господарству також і [PERSON] . У 1995 році син позивачки [PERSON] одружився на [PERSON] . З того моменту за згоди спочатку [PERSON] разом з дружиною та дітьми почали жити без реєстрації місця проживання у Будинку, в частині, належній матері позивачки. [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті [PERSON] вступила у фактичне управління майном померлої, при цьому, за її згоди та фактично усного договору позички [PERSON] разом з сім`єю проживав і надалі там. Періодично і вона сама приходила до Будинку. Син позивачки з сім`єю ремонтували дах, перебирали печку, фарбували ворота, садили та збирали овочі, оприскували дерева, збирали фрукти тощо. Разом з позивачкою вони здійснювали повноваження повноцінних власників відповідної частини Будинку. Жив син позивачки у Будинку орієнтовно до 2000 року. І після 2000 року приходили регулярно до Будинку, знову ж таки, доступ до їх частини Будинку мали тільки вони тільки у них були ключі. Були ключі і від воріт. Обробляли присадибну ділянку, збирали фрукти. У 2014 році був виготовлений техпаспорт на Будинок з метою оформлення спадкових прав позивачки, однак це зробити не вдалося. І тільки нещодавно [PERSON] та [PERSON] , які проживають неподалік, сказали, щоб вони туди більше не приходили, оскільки це є їхньою власністю. І дійсно, при пошуку інформації в Єдиному державному реєстрі речових прав виявлено, що на даний момент власниками Будинку є [PERSON] та [PERSON] (на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Гарапко Х. М.), кожен по 1/2 частці, що було для позивачки великим здивуванням. Неофіційно їй повідомили, що спадщину за [PERSON] прийняла [PERSON] , а остання вже на підставі договору купівлі-продажу «відписала» Будинок на своїх племінника та племінницю. Однак пересвідчитись у даній інформації без допомоги суду не видається можливим, адже така інформація є нотаріальною таємницею. Відомо тільки, що спадкова справа після смерті [PERSON] знаходиться у провадженні приватного нотаріусу Мирончук О. В., однак така у відповідь на заяву [PERSON] про прийняття спадщини надала по суті відмову, у якій процитувала норми щодо нотаріальної таємниці. Згідно свідоцтва про право власності на будівлю від 29.11.1950 року, будинок в [ADDRESS] , належав [PERSON] (50 %) та [PERSON] (50 %). На звороті даного свідоцтва зазначено, що частку [PERSON] успадкувала на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26.02.1971 року [PERSON] . Оригінал даного свідоцтва завжди був і є у позивачки. Згідно довідки Берегівського БТІ від 28.05.2020 р., житловий будинок в [ADDRESS] раніше був [ADDRESS] . [PERSON] є єдиною рідною донькою померлої [PERSON] , інші спадкоємці першої черги спадкування відсутні. У відзиві на позовну заяву, з урахуванням відзиву на заяву про збільшення позовних вимог, зазначається про те, що відповідачі не визнають позовні вимоги, просять в їх задоволенні відмовити, а також застосувати строк позовної давності. По суті позовних вимог заперечують, вказуючи на їх недоведеність жодними доказами. Допитана в якості свідка позивачка [PERSON] показала суду, що вона майже все життя жила там, у батьківському будинку за адресою [ADDRESS] ). Там жили також її чоловік [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON] . Проживали там аж до отримання квартири у 1984 році, куди переїхали четверо. Після цього продовжували навідуватися до старого будинку, в одній частині якого проживала її матір [PERSON] . Обробляли ділянку, садили і збирали овочі, фрукти з плодових дерев. Орієнтовно у 1995 році забрали [PERSON] до себе на квартиру у [ADDRESS] . Далі продовжували навідуватися до будинку. Будинок по [ADDRESS] , розділений на дві частини. У одній частині проживала [PERSON] , у іншій [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . Після цього [PERSON] вступила у фактичне управління спадковим майном вона, її чоловік, діти продовжували ходити туди. [PERSON] доступу до їх частини будинку не мала. У них був ключ від дому та від воріт. Ворота красили, все робили по дому. Ще до моменту смерті [PERSON] у будинку поселився син позивачки [PERSON] з сім`єю, які жили там до 2000 року. Позивачка після смерті матері навідувалась до них, і дозволяла їм там проживати. Допитаний у якості свідка [PERSON] показав суду, що він у 1995 році одружився з [PERSON] . З того моменту почали жити без реєстрації місця проживання у будинку його бабусі по [ADDRESS] . Жили там орієнтовно до 2000 року. Мати періодично приходила до нього в гості. Після смерті його бабусі в 1998 році продовжували жити у їх частині будинку. Його матір не заперечувала щодо їх проживання у будинку, однак вона сама була власником.Таким чином вона вступила у фактичне управління спадковим майном. Допитаний свідок [PERSON] пояснив, що є сусідом з будинком по [ADDRESS] . Йому відомо, що [PERSON] проживав там разом з сім`єю станом на 1998 рік і десь до 2000 року, коли розійшлись із дружиною та виселились. Однак як до того, так і після, до будинку приходили [PERSON] та [PERSON] , які доглядали як за будинком, так і за земельною ділянкою. Періодично просили у нього драбину, щоб збирати фрукти з дерев. Допитаний свідок [PERSON] показав, що [PERSON] та [PERSON] жили у будинку по [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] у 1998 році [PERSON] з дружиною і донькою жили там щонайменше 1 рік. Після цього до будинку приходили [PERSON] та [PERSON] . Він їх добре знає, так як сам проживає у будинку по [ADDRESS] , і його земельна ділянка задньою частиною є дотичною до земельної ділянки по [ADDRESS] . Заслухавши пояснення позивачки [PERSON] та її представника [PERSON] , покази свідків, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи всі обставини, що мають істотне значення по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до свідоцтва про смерть від 17.06.1998 року серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] . Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 30.05.2015 року підтверджується той факт, що [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] . [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтвержується свідоцтвом про укладення шлюбу від 23.06.1973 року серії [NUMBER] . Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно достатті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР 1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. З огляду на зазначене, в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме - ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до статті 524 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За змістом статті 525 ЦК УРСР 1963 року, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Отже, прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року, в редакції, чинній на момент відкриття спадщини, передбачалось, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Згідно роз`яснень Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм Цивільного Кодексу 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в Постанові «Про практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року (з відповідними змінами, які діяли на час виникнення даних правовідносин), заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. У відповідності до постанови №7 Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року. Виходячи з вищевикладеного, [PERSON] прийняла спадщину за померлою матір`ю шляхом вступу в управління спадковим майном. Так, у заяві про реєстрацію спадкової справи та видачу свідоцтва про право на спадщину представник [PERSON] за довіреністю [PERSON] замовчала суттєвий факт, який не міг не бути відомий [PERSON] , а відтак і [PERSON] , яка повинна була дізнатись від неї всю необхідну інформацію в рамках доручення, а саме, у заяві зазначено про відсутність інших спадкоємців за законом, хоча таким спадкоємцем, і ближчим для спадкодавця, ніж [PERSON] , є [PERSON] донька померлої, про що не могла не знати [PERSON] , а відтак, - зобов`язана була дізнатись і знати [PERSON] . При цьому, дана заява була прийнята до відома приватним нотаріусом Мирончук О. В. із суттєвими порушеннями законодавства, на підставі чого було видано свідоцтво про право на спадщину на ім`я [PERSON] . А саме, повірена [PERSON] у даній заяві заявляє про те, що спадщину [PERSON] прийняла її сестра [PERSON] тим, що на момент смерті проживала разом із нею. Доводиться констатувати, що [PERSON] померла 1998 року, в період дії Цивільного кодексу Української РСР, який взагалі не передбачав такої підстави прийняття спадщини, як проживання разом із спадкодавцем на момент смерті. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Більш детально це положення розписується у п. 3.3 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, що схвалено рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29.01.2009. Таким чином, [PERSON] не навела жодної підстави стосовно прийняття [PERSON] спадщини за померлою, а отже, нотаріус не мала права видавати їй свідоцтво про право на спадщину за законом, за відсутності для цього законних підстав. У будь-якому разі, наявність спадкоємця першої черги [PERSON] , яка прийняла спадщину шляхом вступу у фактичне володіння майном (про що вказується і доводиться у позовній заяві), - усуває спадкоємців подальших черг від спадкування майна. Доводиться констатувати, що нотаріусом не були вчинені достатні дії для встановлення всього кола спадкоємців за законом. Зокрема, нотаріус міг опитати сусідів померлої, які б повідомили про наявність інших родичів, окрім сестри, які доглядають за майном померлої. Копія газети щодо повідомлення про заведення спадкової справи є неналежним доказом щодо здійснення відповідної публікації у пресі, а саме, на відповідній копії не видно дати виходу тиражу газети, а крім того, оголошення подано після померлої [PERSON] , хоча офомлялась спадкова справа за [PERSON] . Більше того, доводиться констатувати, що приватний нотаріус Мирончук О. В., на яку покладений обов`язок щодо встановлення кола спадкоємців за законом, взагалі не здійснювала публікацію даного оголошення, адже в ньому йде мова про повідомлення Берегівської державної нотаріальної контори, і спадкоємців запрошують з`явитися саме до Берегівської ДНК із зазначенням відповідної адреси. Крім того, вказано про явку до ДНК протягом місяця, однак не зазначено від якого моменту слід відраховувати цей термін. Так, відповідно до п. 2.2. Глави 9 Розділу ІІ Наказу від 22.02.2012 № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», перед вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна нотаріус вчиняє низку дій, які забезпечують повну охорону цього майна, зокрема: \~ \~ \~ \~з`ясовує, чи були вжиті попередні заходи щодо збереження спадкового майна. Якщо такі заходи були вжиті - то ким, коли і як (чи було приміщення опечатано, де знаходяться ключі від цього приміщення тощо); \~ \~ \~ \~повідомляє про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі; \~ \~ \~ \~про проведення опису майна спадкодавця нотаріус повідомляє житлово-експлуатаційні органи, а в разі необхідності - органи внутрішніх справ та інших заінтересованих осіб (кредитора); \~ \~ \~ \~вживає заходів для залучення до участі в проведенні опису майна свідків (не менше двох). Свідками можуть бути будь-які незаінтересовані особи з повною цивільною дієздатністю. Нічого з вищенаведеного нотаріусом зроблено не було. І так як виходячи з вищенаведеного [PERSON] вступила в управління спадковим майном, та відповідно стала повноправною власницею Будинку, тому свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 липня 2019 року, заєстровано в реєстрі за № 2063, видане приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О. В. на ім`я [PERSON] та договір купівлі-продажу № 2516 від 10.10.2019 р., посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Гарапко Х. М., за яким [PERSON] та [PERSON] набули право власності на нього, є незаконними, у зв`язку з порушенням прав позивача як власника 1/2 частини спірного будинку і відповідно з порушенням вимог частин 1, 2 ст. 319, частини 1 ст. 321, ст. 655 та частини 1 ст. 203 ЦК України. За таких обставин, відповідне свідоцтво про право на спадщину слід визнати недійсним. Стосовно заяви відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то суд вважає за необхідне у задоволенні такої відмовити. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Разом з тим, статтею 261 ЦК України регламентовано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У позовній заяві вказується, що донедавна (до подачі позовної заяви у липні 2020 року) позивачка та її син приходили до будинку за адресою [ADDRESS] , і тільки нещодавно [PERSON] та [PERSON] , які проживають неподалік, сказали, щоб вони туди більше не приходили, оскільки це є їхньою власністю. Безумовно, що до дати видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 липня 2019 року на ім`я [PERSON] позивачка не могла дізнатися про порушення своїх прав на спадкове майно, а тому строк позовної давності не є пропущений.

Outcome: approved