Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

18 березня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнених позовних вимог в редакції від 29.04.2021 року, посилався на те, що 13 вересня 2007 року між ним і ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є відповідач - АТ «Акцент-Банк») укладений кредитний договір № DNN0G100000098, на підставі якого Банк надав йому кредит в розмірі 9 900,00 доларів США на наступні цілі: 8 000,00 доларів США на придбання нерухомості - житлового будинку та 1 900,00 доларів США на оплату страхових платежів, зі строком повернення кредиту до 12 вересня 2026 року. Позивач вказує на те, що укладанню кредитного договору передувало те, що сторони були переконані у тому, що курс долара США станом на час укладення договору становив 5,05 грн. за 1 долар США, а тому саме за цих умов і було підписано кредитний договір, що підтверджується п. 35.5 договору іпотеки від 13 вересня 2007 року, згідно якого вартість іпотеки - житлового будинку складає 50 500,00 грн. [PERSON] зазначив, що погашав кредит у національній валюті (гривні), яку відповідач АТ КБ «ПриватБанк» переводив у долари США та, починаючи з 13 вересня 2007 року сторонами умови договору виконувалися в повному обсязі, але у подальшому, враховуючи зміну курсу долара США, з позивача Банк почав вимагати значно більші суми, що, на думку останнього, є несправедливим по відношенню до нього, як споживача. Отже, за період з 13 вересня 2007 року по 30 серпня 2018 року позивачем в рахунок погашення кредиту було сплачено близько 380 800,00 грн., в тому числі у липні 2018 року - 3 531,00 грн., серпні - 3 737,00 грн., в той час, коли існуючим кредитним договором та договором іпотеки загальна сума вартості іпотечного майна склала 50 500,00 грн. При укладенні договору, позивач виходив з того, що НБУ у відповідності до постанови від 12.11.2003 року № 469 буде сумлінно виконувати свою головну функцію та різке зменшення курсу гривні до долару США не настане, якби він міг передбачити таке різке падіння курсу гривні, він би не став укладати договір на таких умовах, а взяв би кредит у гривні. Вважає, що зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б даний кредитний договір або уклали б його на інших умовах, а тому за рішенням суду можуть бути внесені відповідні зміни до кредитного договору. Зокрема зазначив, що у Банка виникає право вимагати відшкодування шкоди відповідачем НБУ, оскільки відповідальність за падіння курсу гривні до долару США несе саме відповідач НБК, на якого покладена функція забезпечення грошової одинці відповідно до положень ст. 99 Конституції України та ст. 6 ЗУ «Про Національний банк України». У зв`язку з наведеним, посилаючись на приписи ст. 651-652 УК України, [PERSON] просив суд: внести зміни до п. 2.2.4 кредитного договору №DNN0G100000098 від 13 вересня 20017 року та викласти його у наступній редакції: «У випадку зміни офіційного курсу долара США до національної валюти більш, ніж на 10% від курсу існуючого на момент укладення договору, позичальник має право погашати кредит у національній валюті по курсу НБУ, який діяв на момент укладення договору, а саме 1 долар СШВ, що еквівалентно 5,05 грн.»; вирішити питання щодо судових витрат. Ухвалою суду від 04 вересня 2018 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 07 вересня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою в новій редакції, згідно якої усунув недоліки первісної заяви. Ухвалою суду від 12 вересня 2018 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21 листопада 2018 року зобов`язано Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» надати на адресу суду детальний розрахунок сум заборгованості та сум її погашення за кредитним договором № DNN0G100000098 від 13 вересня 2007 року. Ухвалами суду від 23.05.2019 року, від 27.08.2019 року, від 11.11.2019 року, 12.02.2020 року, 01.04.2020 року, від 28.04.2020 року, від 17.08.2021 року, від 09.11.2021 року та від 26.01.2022 року задоволені клопотання представника відповідача Національного банку України про забезпечення його участі в судовому засіданні в порядку відеоконференції. 29 квітня 2021 року [PERSON] звернувся з уточненим позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Акціонерного товариства «Акцент-Банк», Національного банку України про внесення змін до кредитного договору Ухвалою суду від 09 вересня 2021 року підготовче провадження у справі закрите, розгляд справу призначено до судового розгляду по суті. Представник відповідача Національного банку України заперечував проти позову, вважає, що вимоги до НБУ безпідставні, позивачем не доведено факту порушення НБУ його прав та законних інтересів, при цьому посилається на те, що НБУ не є належним відповідачем у справі, оскільки не є суб`єктом спірних матеріально-правових відносин, та не має обов`язків, які з них випливають перед позивачем. Зазначив, що в результаті укладення кредитного договору між позивачем і відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» виникли договірні цивільно-правові відносини. До функції НБУ не належить вирішення спорів, що виникли у договірних відносинах між клієнтом і банком. Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про Національний банк України» НБУ є центральним банком України, особливим органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. Посилання позивача на те, що АТ КБ «ПриватБанк» має право вимагати відшкодування шкоди за кредитним договором у НБУ є хибними, оскільки приписами ст. 5 ЗУ «Про банки», банки є економічно незалежними. Органам державної влади і місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись в діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом. А тому НБУ не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями НБУ (ст. 4 ЗУ «Про Національний банк України). Крім того зазначив, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору або внесення до нього змін на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Укладаючи кредитний договір, сторони погоди всі його істотні умови, а позивач в свою чергу погодився з ними, виконуючи зобов`язання за цим договором, а тому відсутні підстави вважати, що умови договору в частині зростання/коливання курсу іноземної валюти є несправедливими по відношенню до позивача, як споживача. В своїх запереченнях, які судом розцінюються як відзив, представник відповідача Акціонерного товариства «Акцент-Банк» просив розглянути справу за його відсутності, вимоги не визнав, просив у позові відмовити з наступних підстав. Зазначив, що позивач вільно діяв при укладенні кредитного договору, чітко усвідомлюючи, що укладаючи його в іноземній валюті долара США він несе ризик того, що його зобов`язання в гривневому еквіваленті можуть суттєво зрости в разі валютних коливань, які і до укладення цього договору не раз траплялися. При цьому, позивач цілком усвідомлював, що саме у зв`язку з тим, що є ризик зростання курсу долару США по відношенню до української гривні, розмір процентів в разу укладення кредитного договору в валюті долар США буде суттєво меншим, аніж в разі укладення його в українській гривні. Тому позивач не міг не усвідомлювати наявності імовірності валютних коливань в майбутньому, які б призвели до збільшення розміру його кредитних зобов`язань в гривневому еквіваленті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві в редакції від 29.04.2021 року, просили позов задовольнити. В судове засідання представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Акцент-Банк» не з`явився, про місце, дату та час повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та представник відповідача Національного банку України, кожен окремо, в судовому засіданні вимоги не визнали з обставин, викладених у відзивах, просили у задоволенні позову відмовити. Суд,заслухавши учасників справи, дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач посилається на те, що враховуючи зростання/коливання курсу іноземної валюти, значно збільшилися суми до виплати, що є несправедливими по відношенню до нього як споживача, а тому є підстави для внесення змін до окремих умов договору. Так, згідно з приписами статті 651 ЦК України, 1. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. 2. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. 3. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ст. 652 ЦК України, 1. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. 2. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. 3. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору. 4. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. Судом встановлено, що 13 вересня 2007 року між позивачем [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є відповідач - АТ «Акцент-Банк») укладений кредитний договір № DNN0G100000098, на підставі якого Банк надав [PERSON] кредит в розмірі 9 900,00 доларів США на наступні цілі: 8 000,00 доларів США на придбання нерухомості, а також 1 900,00 доларів США на оплату страхових платежів, у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагородою за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, зі строком повернення кредиту до 12 вересня 2026 року. Погашення заборгованості за договором здійснюється щомісяця в період з 21 по 28 число кожного місяця в сумі 106,15 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді (п. 7.1 Договору). Відповідно до п. 7.3 Договору, забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором виступає іпотека будинку, загальною площею 30,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . При порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,46% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом (п. 7.4 Договору). Відповідно до п. 4.1 Договору, сторони погоди відповідальність при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Судом встановлено, що 13 вересня 2007 року в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №DNN0G100000098, між позивачем [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є відповідач - АТ «Акцент-Банк») укладено договір іпотеки № б/н, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Маймор С.Ю. за р.№ 2179, відповідно до умов якого [PERSON] передав Банку в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 30,6 кв.м., житловою площею 12,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вартість предмета іпотеки складає 50 500,00 грн. (п. 35.3, 35.5 Договору іпотеки). Також, 13 вересня 2007 року між сторонами було укладено договір № б/н про задоволення вимог іпотекодержателя,посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Маймор С.Ю. за р.№ 2180. Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, які не заборонені законом. За змістом ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, обов`язкові відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, істотними умовами кредитного договору, які регламентовано ст.ст.1048-1052, 1054 ЦК України, виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання/ неналежне виконання умов договору. Зі змісту кредитного договору вбачається, що в ньому визначено істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування та порядок його повернення. Позичальник погодився на укладення договору саме такого змісту та на запропонованих Банком і взаємно погоджених умовах, про що свідчить підписання ним договору без будь-яких зауважень чи заперечень. Вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, свідчить про виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди, які сторонами кредитного договору були погоджені, зокрема із всіма його істотними умовами з дотриманням вимог законодавства України. Згідно з приписами ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Так, іноземна валюта як засіб платежу, зокрема за зобов`язаннями, відповідно до частини другої статті 192 ЦК України може використовуватися в Україні лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно частини третьої статті 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до пункту 1 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Згідно пунктів 2 та 3 статті 5 зазначеного Декрету Кабінету Міністрів України, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а саме на здійснення операцій, пов`язаних з торгівлею іноземною валютою, з правом відкривати на території України пункти обміну іноземних валют, у тому числі на підставі агентських угод з іншими юридичними особами - резидентами. Підпунктами "в", "г" пункту 4 статті 5 Декрету встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій, а саме надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальні ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно пункту 5 статті 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою,яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії), як це встановлено пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за№ 1429/10028, дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений Банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Відповідно до частини першої статті 524 ЦК України зобов`язання повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Згідно частини другої статті 524 ЦК України сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно частини другої статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є відповідач - АТ «Акцент-Банк»), як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції з надання кредитів в іноземній валюті, має право на здійснення таких операцій, а резидент - отримувати кредити. Таким чином, закон не забороняє використання іноземної валюти на території України, а навпаки, регламентує порядок її використання, у тому числі фінансовими установами. Положення ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України також не містять посилання на те, що грошова одиниця України є єдиним платіжним засобом на території України. Враховуючи правомірність надання Банком кредиту позивачу в іноземній валюті, погодження сторонами виконання зобов`язань в іноземній валюті, що не суперечить положенням законодавства України, на переконання суду, не існує правових підстав ставити під сумнів право Банка здійснювати діяльність в рамках кредитно-договірних зобов`язань з позивачем [PERSON] в іноземній валюті, у тому числі ставити за умову виконання зобов`язань в валюті надання кредиту. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, яка кореспондується з абз.2 п.3.2 рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року у справі №7-рп/13, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості як складових елементах конституційного принципу верховенства права. Згідно зі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У кредитних правовідносинах кредитор, який надав кошти у значному розмірі та на тривалий час, діяв добросовісно і виконав своє зобов`язання, тоді як позичальник повинен виконувати свої зобов`язання протягом цього тривалого часу, що збільшує відповідні ризики для кредитора та передбачає необхідність їх мінімізації. Відповідні обмеження та умови є обґрунтованими та зрозумілими, оскільки банк управі вимагати від позичальника таких поведінки і дій, які б забезпечували виконання тим умов договору, повернення коштів та сплату відсотків. Кредитор управі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту, позичальник, який ініціював укладання договору, добровільно на такі умови і виправдані у спірних правовідносинах певні обмеження, пов`язані із користуванням своїм майном, погодився і виконував їх тривалий час. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, створення ними істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та заподіяння цими умовами шкоди споживачеві. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-40цс13 від 11.09.2013 року, № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року та №6-330цс16 від 08.06.2016 року. Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе саме споживач. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах № 6-40цс13 від 11.09.2013 року, № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року та №6-330цс16 від 08.06.2016 року, кредитор управі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту, позичальник, який ініціював укладання договору, добровільно на такі умови і виправдані у спірних правовідносинах певні обмеження, пов`язані із користуванням своїм майном, погодився і виконував їх тривалий час. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, створення ними істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та заподіяння цими умовами шкоди споживачеві. Враховуючи те, що при укладенні кредитного договору як правочину, що базується на волевиявленні обох учасників правочину, позивач [PERSON] на свій розсуд та за вільним волевиявленням вирішив оформити кредит саме в іноземній валюті - доларах США, що не суперечить положенням ст.ст.6, 627, 638 ЦК України, будучи належним чином обізнаним та повідомленим про наявність ризиків отримання кредиту в іноземній валюті, які він як позичальник несе сам, а тому суд приходить до висновку про відсутність дій з боку Банку, які б свідчили про включення до договору завідомо несправедливих умов. Самі по собі аргументи [PERSON] стосовно зміни курсу гривні по відношенню до долару США, його різке збільшення в порівнянні з діючим на момент укладення договору, не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими, на чому також акцентує увагу Верховний Суд в постанові від 01.03.2018 року у справі №642/1408/17. При цьому, суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що кредитний договір містить положення, які були б несправедливими для позивача чи створювали істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду як позичальника. Також посилання позивача на той факт, що він проживав в країні зі стабільною ринковою економікою та непохитним курсом національної валюти, судом сприймаються критично, оскільки до укладення кредитного договору гривня існувала близько десяти років, і за цей час падіння її курсу до долару США склало з 1,8 до 5,05 грн., а тому позивач до укладення договору не міг не усвідомлювати наявності імовірності валютних коливань в майбутньому, які можуть призвести до збільшення розміру його кредитних зобов`язань в гривневому еквіваленті. Так, п. 15, 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що: «При вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини, суд має враховувати положення ч. 2 ст. 652 ЦК України і виходити з того, що закон пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання недійсним кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Окрім того, суд враховує Узагальнення судової практики Верховного Суду України з розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин від 07.10.2010 року, згідно яких, вимагаю визнання недійсним договору на підставі зміни обставин, позивач з урахуванням положень процесуального законодавства щодо обов`язку доказування повинен довести, зокрема впевненість сторін у момент укладення договору в тому, що така зміна обставин не настане. В той же час, позивач [PERSON] , в силу приписів наведених вище положень не довів істотні зміни обставин, визначені ч. 2 ст. 652 ЦК України. За таких обставин, викладені позивачем в уточненій заяві доводи, судом розцінюються як спосіб захисту інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від добросовісної поведінки позичальника при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Щодо заявлених вимог до Національного банку України, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про Національний банк України» НБУ є центральним банком України, особливим органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про Національний банк України», основною функцією НБУ є забезпечення стабільності грошової одиниці України. При виконанні своєї основної функції НБУ має виходити із пріоритетності досягнення та підтримки цінової стабільності в державі. Статтею 7 цього Закону встановлено чіткий перелік функцій у кредитно-фінансовій сфері, які здійснює Банк у своїй професіональній діяльності. Національний банк України не регулює відносини, які виникають між позичальниками (тобто клієнтами Банку) та Банками. Приписами ст. 5 ЗУ «Про банки», Банки є економічно незалежними. Органам державної влади і місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись в діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом, а тому НБУ не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями НБУ ( ст. 4 ЗУ «Про Національний банк України). З огляду на наведене, суд вважає, що Національний банк України у даній справі є неналежним відповідачем, оскільки не є суб`єктом спірних правовідносин, що виникли між позивачем [PERSON] та відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є відповідач АТ «Акцент-Банк»). Інші доводи сторін судом не приймаються до увагу, оскільки не спростовують наведених висновків суду. Як вже зазначалося, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в позові, судові витрати покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed