Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

26 листопада 2021 року до Ржищівського міського суду Київської області надійшла вказана вище позовна заява. Позивач мотивував позовні вимоги тим, що він є співвласником 2/3 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] , яку він успадкував після смерті його матері та баби. Співвласником іншої 1/3 частини цього будинку є його батько - відповідач по даній справі [PERSON] . В 1995 році батько залишив будинок і свою сім`ю та поїхав у невідомому напрямку. З тих пір ні позивач, ні його мати і ніхто із їхніх знайомих більше його не бачили. За всі ці роки відповідач жодного разу не з`являвся до будинку і фактично весь цей час взагалі ним не цікавився, не приймав жодної участі в ремонтних роботах, обслуговуванню будинку та по догляду за ним. Теперішнє місце проживання та будь-які засоби зв`язку із відповідачем позивачу невідомі. Даним будинком опікувалися лише мати та баба позивача і безпосередньо позивач. А після їхньої смерті лише позивач особисто здійснює володіння та користування цим будинком, несе витрати по його утриманню, проводить поточні та капітальні ремонти, сплачує комунальні послуги, обробляє присадибну земельну ділянку, тощо. Ці факти підтверджуються відповідними квитанціями на оплату комунальних послуг, а також можуть підтвердити свідки. За час володіння даним житловим будинком позивачем, вже після смерті його матері, ним та виключно за його рахунок проведена капітальна перебудова будинку, а також побудовано ряд надвірних будівель та споруд, зокрема літню кухню та душову. За власні кошти позивач заасфальтував частину прибудинкової території. Крім того, факти придбання та замовлення позивачем будівельних матеріалів для здійснення ремонтних робіт вказаного домоволодіння та безпосереднє проведення ним цих робіт можуть підтвердити свідки. Отже, враховуючи той факт, що позивач добросовісно володіє спірною 1/3 частиною домоволодіння, починаючи з1998 року, тобто понад 10 років, на даний час утримання будинку здійснюється виключно позивачем, тож останній вважає за можливе звернутися до суду з позовом про визнання за ним права власності на нерухоме майно за набувальною давністю в порядку ч. 2 ст. 344 ЦК України. В позовній заяві позивач просив визнати за ним, [PERSON] , право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, останній подав заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦПК України. Станом на 4 лютого 2022 року відзив на позовну заяву не подав, причини неявки не повідомив, заяви про відкладення судового розгляду не надсилав. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права, а у разі його порушення, невизнання або його оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно пункту 13 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. В силу ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23 листопада 2021 року (а.с. 16-17), співвласниками житлового будинку по [ADDRESS] є 2/3 - [PERSON] , 1/3 - [PERSON] . Факт проживання та реєстрація з 13 жовтня 1998 року позивача, його матері та баби у будинку по [ADDRESS] , підтверджується відповідними письмовими доказами по справі: копією паспорта позивача (а.с. 7), довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 18.12.2019 (а.с. 7(зворот)), копією з будинкової книги по будинковолодінню [ADDRESS] (а.с. 11). При цьому, факт оплати комунальних послуг (електроенергії) (а.с. 20), проживання та реєстрація з 13.10.1998 позивача, його матері та баби у зазначеному будинку, свідчить про відкритість та безперервність володіння чужим майном, а саме домоволодінням по [ADDRESS] . Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач добросовісно заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 20 років (враховуючи час володіння даним майном матір`ю та бабою позивача), починаючи 1 січня 2001 року і до цього часу. Суд має всі підстави визнати право власності позивача за набувальною давністю на зазначене домоволодіння. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Outcome: approved