Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

24 лютого 2021 року [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою в розмірі 501242,40 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24.10.2017 року [PERSON] та відповідач уклали договір позики, за яким відповідач отримав від [PERSON] суму грошових коштів у розмірі, еквівалентному 18000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму грошових коштів до 05.05.2018 року. Однак, до теперішнього часу відповідач в добровільному порядку грошові кошти не повернув, усі вимоги та нагадування проігнорував. Станом на 22.02.2021 року курс національної валюти відповідно до офіційного сайту Національного банку України становить 1 долар США - 27,8468 грн. Таким чином, сума заборгованості становить 18000 * 27,8468 = 501242, 40 грн. На підставі чого, вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою. Ухвалою судді від 30 березня 2021 року в справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді від 12.05.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 18.10.2021 року від відповідача на адресу суду надійшла заява в якій відповідач просив відкласти розгляд справи для проведення переговорів з позивачем з приводу мирного врегулювання спору. 19.10.2021 року до суду від представника позивача надійшла заява про доручення заяви [PERSON] . Також, 19.10.2021 року до суду від представника позивача надійшла заява про зупинення провадження у справі, до повернення позивача на територію України та надання можливості пред`явлення оригіналу розписки до суду. Ухвалою суду від 19.10.2021 року провадження у справі зупинено до повернення [PERSON] на територію України. 04.11.2021 року до суду від представника позивача надійшла заява про поновлення провадження у справі. Ухвалою судді від 05.11.2021 року поновлено провадження у справі. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, при цьому в матеріалах справи містяться заяви, в яких просили позовні вимоги задовольнити, справу розглянути без їх участі. Проти винесення заочного рішення у справі не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Перешкод для розгляду справи немає. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Статтями 4, 5 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом ст.ст. 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 24.10.2021 року між сторонами було укладено договір позики про співпрацю між інвестором та трейдером, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу в позику грошові кошти у сумі 18000 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути позику 05.05.2018 року (а.с.55). Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові Великої Палати 23 жовтня 2019 року в справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19) з точки зору закону в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивач надав суду оригінал договору позики про співпрацю між інвестором та трейдером та розписку [PERSON] про отримання від [PERSON] 24.10.2017 року грошових коштів у розмірі 180000 доларів США. (а.с.55). Наявність даного договору та розписки у позивача є свідченням невиконання відповідачем умов договору позики. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи відсутність будь-яких заперечень щодо позовних вимог з боку відповідача, суд доходить висновку про повне задоволення позову [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5095,90 грн., сплаченого ним при зверненні до суду.

Outcome: approved