Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

АТ «Кредобанк» звернулося до Золочівського районного суду Львівської області з позовною заявою про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь позивача заборгованості за кредитним договором № CL228016 від 11.10.2019 року в розмірі 178793,81 грн. В обґрунтування вимог вказано, що 11.10.2019 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №CL228016, відповідно до умов якого відповідачу був наданий кредит в розмірі 140000,00 грн. до10.10.2024 зі сплатою 35% річних за користування кредитом. Оскільки відповідачем умови кредитного договору належним чином не виконані, позивач звернувся до суду з позовом, зазначаючи, що солідарним відповідачем у справі є [PERSON] , оскільки на момент укладення кредитного договору з [PERSON] , остання перебувала у шлюбі з [PERSON] , а підписуючи Анкету-заяву позичальник підтверджує своїм підписом, що суму отриманого ним кредиту вважає дрібним побутовим правочином та є таким, що не потребує згоди другого з подружжя. Водночас, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки виникають в обох з подружжя. Відповідно до умов цього договору Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 140000,00 грн. до 10.10.2024 зі сплатою 35% річних за користування кредитом на наступні цілі: на поточні потреби Позичальника. На виконання умов кредитного договору банк свої зобов`язання по видачі відповідної суми кредиту виконав в повному обсязі, однак позичальник зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, в зв`язку з чим станом на 04.06.2021 року відповідач [PERSON] має перед банком заборгованість в сумі 178793,81 грн., яка складається із: 131598,66 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 47195,15 грн. - заборгованість за відсотками. В судове засідання представник позивача не з`явився, однак в матеріалах справи є клопотання, згідно якого позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити і справу розглянути у його відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, у випадку неявки відповідача. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, причини своєї неявки не повідомили, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, що підтверджується відповідним оголошенням, розміщеним на сайті Золочівського районного суду Львівської області. За вказаних обставин, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Ознайомившись із доводами позову, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з огляду на таке. 11.10.2019 року відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № CL-228016, на умовах якого позивач надав, а відповідач отримав суму кредиту відповідно до кредитного договору. Відповідач підтвердив факт ознайомлення з договором про надання банківських послуг до його укладення та погодився з його умовами, про що свідчить підпис відповідача [PERSON] , проставлений власноручно. Зокрема, судом встановлено, що між Акціонерним товариством «Кредобанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № CL-228016, відповідно до умов якого відповідачу був наданий кредит в розмірі 140000,00 грн терміном 60 місяців до 10.10.2024 зі сплатою 35 % річних. Пунктом 2.4 Договору передбачено цілі кредиту на поточні потреби в сумі 71830,15 грн. На виконання умов кредитного договору банк свої зобов`язання по видачі відповідної суми кредиту виконав в повному обсязі, однак відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконала, в зв`язку з чим станом на 04.06.2021 року відповідач [PERSON] має перед банком заборгованість в сумі 178793,81 грн., яка складається із: 131598,66 гр.н - заборгованість за тілом кредиту; 47195,15 грн. - заборгованість за відсотками, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем. Оскільки відповідачем умови кредитного договору належним чином не виконані, позивач вимушений звернутись до суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу, зазначаючи, що солідарним відповідачем по справі є [PERSON] , оскільки на момент укладення кредитного договору з [PERSON] , остання перебувала у шлюбі з [PERSON] , на підтвердження чого позивач вказує, що позичальник [PERSON] особисто вказала інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання сім`єю з [PERSON] , а також на паспортні дані про сімейний стан позичальника. Окрім того, в анкеті-заяві зазначено, що ціль отримання кредиту - купівля меблів. Позичальник підтвердив своїм підписом, що суму отриманого ним кредиту вважає дрібним побутовим правочином та є таким, що не потребує згоди другого з подружжя. Судом встановлено, що Банк виконав свої зобов`язання за договором та надав [PERSON] грошові кошти в сумі 140000,00 грн. З наданого АТ «Кредобанк» розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник не виконував свої зобов`язання, не здійснював необхідних платежів по тілу кредиту та по відсотках за користування кредитом, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 178793,81 грн. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно зі ст.ст. 526-530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Крім того, відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Статтею 525 ЦК Українипередбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно і зст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем доведено обґрунтованість позовних вимог, а відповідачем [PERSON] не спростовано таких, суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заявленої суми заборгованості за кредитним договором в розмірі 178793,81 грн., оскільки з умовами договору, порядком та строками погашення заборгованості остання була ознайомлена та надала свою згоду, підтвердивши особистим підписом в кредитному договорі. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги до [PERSON] , позивач посилався на положення ч.3 ст. 61, ч. 4 ст. 65 СК України. Відповідно до вимог ч.ч.1-3 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно вимог ч.ч.1, 2, 4 статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. З умов кредитного договору № СL-228016 від 11.10.2019 року, укладеного між банком та [PERSON] , паспорта споживчого кредиту, анкети-заяви № СL-203465 відповідача вбачається, що це споживчий кредит на суму 140000,00 грн, так як взятий на поточні потреби позичальника. Шляхом підписання анкети-заяви відповідач підтвердив, що суму отриманого кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином, який не потребує згоди другого з подружжя. Суд вважає безпідставними доводи наведені в позовній заяві про те, що відповідач [PERSON] взяла кредитні кошти на купівлю меблів в інтересах сім`ї. Адже в матеріалах справи відсутні докази того, що кошти були витрачені в інтересах сім`ї, для поліпшення умов проживання. В кредитному договорі та паспорті споживчого кредиту зазначено, що кредит надається на поточні потреби, які саме не вказано. Хоч в анкеті-заяві [PERSON] , і зазначено, що мета отримання кредиту - купівля меблів, проте, не зазначено, в яких цілях меблі призначались, та чи в інтересах сім`ї. А тому такі доводи позивача є припущенням, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Не грунтуються на вимогах закону доводи позову про те, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, з огляду на наступне. У пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кредитний договір від 11.10.2019 року, укладений між АТ «Кредобанк» та відповідачем [PERSON] , не містить нотаріально посвідченої згоди [PERSON] , який був чоловіком останньої на момент укладення договору кредиту, як свідчення про те, що він був ознайомлений з умовами договору. Посилання позивача в позові на висновки Верховного Суду в справі № 205/5882/18 від 07 жовтня 2020 року не заслуговують уваги, оскільки обставини в справах різні. Таким чином, суд, встановивши дійсні обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, про відсутність підстав для солідарного стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] . Відтак, приймаючи до уваги те, що позивачем доведено обґрунтованість позовних вимог до [PERSON] , суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, що стосуються стягнення суми заборгованості з відповідача, з яким безпосередньо було укладено кредитний договір. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 2681,91 грн.

Outcome: partial