Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом та з урахуванням всіх уточнень позовних вимог просила проголосити рішення котрим визнати її, [PERSON] , право на користування житловим приміщенням, а саме, ізольованою квартирою [ADDRESS] , яка складається із однієї кімнати житловою площею 17,80 кв.м., та зазначити у судовому рішенні, що воно є підставою для проведення Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради реєстрації [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивувала тим, що 10.02.1982 року, батько позивачки, [PERSON] , на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневого районної ради народних депутатів міста Одеси № 26 від 05.02.1982 року отримав ордер № 182 серії ЖР на заняття ізольованої квартири [ADDRESS] , яка складається із однієї кімнати житловою площею 17,80 кв.м. Зазначена ізольована квартира перебувала на балансі Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеського ремонтно-механічного заводу - Красний», на якому батько позивачки працював з 1976 року по день звільнення на посаді зварювальника. У зв`язку з тим, що його робота носила виїздний характер та постійно здійснювалася ним у м. Сургут, Тюменської області, він разом з дружиною та донькою не реєструвався по зазначеній квартирі, яка на весь час його роботи у м.Сургут, зберігалася за ним згідно охоронних свідоцтв (броні), які видавалися [PERSON] . У зв`язку з необхідністю визнання права користування житловим приміщенням батько позивачки [PERSON] звернувся до Суворовського районного суду м.Одеси з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський ремонтно-механічний завод-Красний» з зазначеними вимогами. 23 березня 2017 року Суворовський районний суд м.Одеси розглянув його позовну заяву та визнав за [PERSON] , право користування житловим приміщенням загальною площею 17,8 кв.м. у квартирі [ADDRESS] , за якою він зареєструвався на підставі зазначеного рішення. 12.08.2006 року позивачка [PERSON] , уклала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції 12.08.2006 року серія [NUMBER] . Після укладення шлюбу [PERSON] зареєструвалася за адресою реєстрації свого чоловіка, а саме: [ADDRESS] , за якою перебуває зареєстрованою на час подачі позову. З 10 жовтня 2014 року позивач зі своїм чоловіком припинили подружні стосунки та [PERSON] разом з малолітніми сином та донькою змушена була переїхати жити до батька за адресою: [ADDRESS] , так як іншого житла у неї не має та проживає за зазначеною адресою по теперішній час, що підтверджується актами від 24.11.2014 року та 10.10.2018 року та довідками № 154 від 10.10.2018 року та № 185 від 08.12.2014 року. 23.11.2018 року батько позивачки, [PERSON] , надав їй нотаріально посвідчену заяву, згідно якої він надавав згоду на реєстрацію [PERSON] місця проживання в квартирі [ADDRESS] , яка перебуває у його користуванні, яку завірив нотаріально у приватного нотаріуса Лиманського районного нотаріального округу Одеської області Корчевської Т.І., за реєстровим номером 803. 02 грудня 2018 року [PERSON] звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради з проханням зареєструвати своє місце проживання за адресою її батька, а саме, [ADDRESS] , проте 07.12.2018 року, їй було відмовлено у реєстрації, як зазначено у довідці, у зв`язку з ненаданням необхідних документів, що підтверджують право на проживання у зазначеному мною житлі. Враховуючи зазначене, позивач вважає, що вона має право на реєстрацію в помешканні батька, що і стало причиною звернення із зазначеним позовом до суду. Ухвалою суду від 27 січня 2020 року суддею Сувертак І. В. прийнято до свого провадження зазначену цивільну справу у порядку загального позовного провадження. (а.с. 22,23). Ухвалою суду від 02 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті позову. (а.с. 161). Представник позивача-адвокат Стецюк С. Б. надав клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради надав відзив на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки зазначений відповідач є неналежним, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради 26 лютого 2021 року надав відзив на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки договір найму в будинках державного та комунального житлового фонду від 01.08.2017 року, що укладений між ПП «РМЗ-Червона» та [PERSON] (батьком позивачки) стосовно передачі у безстрокове користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , укладений з неналежною особою, а саме ПП «РМЗ-Червона», замість Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, а тому не може слугувати підставою для реєстрації місця проживання позивача за зазначеною адресою. (а.с. 46-54). Окрім того, представник Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Третя особа [PERSON] задав заяву про визнання позовних вимог [PERSON] проти задоволення позову не заперечував. (а.с. 88). Представник ПП «Ремонтно-механічний завод Красная» в судове засідання не прибув, про розгляд справи неодноразово повідомлявся належним чином, причин неявки суду не сповістив та з заявою про відкладення розгляду справи не звертався. Щодо неявки сторони відповідача ПП «Ремонтно-механічний завод Красная» в судове засідання суд зазначає наступне. Рівність сторін є одним з невід`ємних елементів поняття справедливого судового розгляду. Вона вимагає, аби кожна сторона бачила, що їй надано розумні можливості представити свій інтерес за умов, які не ставлять її у несприятливе становище, порівняно із супротивником (Ocalan проти Туреччини [ВП], § 140, Foucher проти Франції, § 34; Bulut проти Австрії; Faig Mammadov проти Азербайджану, § 19). Вона вимагає забезпечення справедливої рівноваги між сторонами і застосовується як до цивільних, так і до кримінальних справ. Слухання може бути проведене за відсутності позивача, якщо він відмовився від права бути присутнім на слуханні. Така відмова може бути очевидною або передбачуваною з поведінки, наприклад, коли він або вона намагається ухилитися від судового розгляду (Lena Atanasova проти Болгарії, § 52). Проте будь-яка відмова від гарантій згідно зі статтею 6 повинна виконувати тест «проінформованої та усвідомленої» відмови, як це встановлено у прецедентному праві Суду (Сейдовіч проти Італії [ВП], §§ 86-87)7. Розумний характер тривалості провадження визначається відповідно до обставин справи, що вимагає оцінки в цілому (Boddaert проти Бельгії, § 36). Хоча окремі стадії провадження можуть провадитись з прийнятною тривалістю, проте загальна тривалість процесу може, однак, перевищити «розумний строк» (Добертен проти Франції, § 44). Установивши невідповідність акта законодавства критерію «якість закону» суд, за загальним правилом, повинен тлумачити національне законодавство таким чином, щоб результат цього тлумачення відповідав верховенству права з урахуванням усіх складових цього принципу, зокрема, справедливості та розумності (врахування при вирішенні публічно-правового спору загальних (суспільних) інтересів). Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Викладене свідчить про можливість вирішення справи у відсутності сторони відповіадча ПП «Ремонтно-механічний завод Красная». З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Суд встановив, що 10.02.1982 року, батько позивачки, [PERSON] , на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневого районної ради народних депутатів міста Одеси № 26 від 05.02.1982 року отримав ордер № 182 серії ЖР на заняття ізольованої квартири [ADDRESS] , яка складається із однієї кімнати житловою площею 17,80 кв.м. (а.с. 6). У зв`язку з тим, що його робота носила виїздний характер та постійно здійснювалася ним у м. Сургут, Тюменської області, він разом з дружиною та донькою не реєструвався по зазначеній квартирі, яка на весь час його роботи у м.Сургут, зберігалася за ним згідно охоронних свідоцтв (броні), які видавалися [PERSON] (а.с. 10). 23 березня 2017 року Суворовський районний суд м. Одеси розглянув позовну заяву [PERSON] та визнав за [PERSON] , право користування житловим приміщенням загальною площею 17,8 кв.м. у квартирі [ADDRESS] , за якою він зареєструвався на підставі зазначеного рішення. (а.с. 11,13,136). 12.08.2006 року позивачка [PERSON] , уклала шлюб з [PERSON] , та змінила своє прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції 12.08.2006 року серія [NUMBER] . (а.с. 20). Після укладення шлюбу [PERSON] зареєструвалася за адресою реєстрації свого чоловіка, а саме: [ADDRESS] , за якою перебуває зареєстрованою на час подачі позову. (а.с. 144). Позивач зі своїм з чоловіком припинили подружні стосунки та [PERSON] разом з малолітніми сином та донькою змушена була переїхати жити до батька за адресою: [ADDRESS] , так як іншого житла у неї не має та проживає за зазначеною адресою по теперішній час, що підтверджується актами від 24.11.2014 року та 10.10.2018 року та довідками № 154 від 10.10.2018 року та № 185 від 08.12.2014 року. (а.с. 139-142). 23.11.2018 року батько позивачки, [PERSON] , надав їй нотаріально посвідчену заяву, згідно якої він надавав згоду на реєстрацію [PERSON] місця проживання в квартирі [ADDRESS] , яка перебуває у його користуванні, яку завірив нотаріально у приватного нотаріуса Лиманського районного нотаріального округу Одеської області Корчевської Т.І., за реєстровим номером 803. (а.с. 14). 02 грудня 2018 року [PERSON] звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради з проханням зареєструвати своє місце проживання за адресою її батька, а саме, [ADDRESS] , проте 07.12.2018 року, їй було відмовлено у реєстрації, як зазначено у довідці, у зв`язку з ненаданням необхідних документів, що підтверджують право на проживання у зазначеному мною житлі. (а.с. 15). Відповідно ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть обов`язки, що випливають із договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть разом з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилими приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Підсумовуючи викладене, оскільки з батьком позивачки [PERSON] був укладений договір найму, його донька і позивач по справі, як член сім`ї наймача має право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд\~приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved