Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] про визнання недійсним та скасування розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 06 липня 2018 року та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 22 серпня 2018 року. Позовна заява мотивована тим, що 06 липня 2018 року Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією (далі - Печерська РДА) було видано розпорядження, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] надано дозвіл на укладення від імені та в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , договору купівлі-продажу 2/3 частин квартири [ADDRESS] , які належать їм на праві власності. 22 серпня 2018 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу вказаної квартири. В той же час, орган опіки та піклування Печерської РДА не з`ясував належним чином наявності (відсутності) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини для надання відповідного дозволу, зокрема не звернули уваги на погіршення житлових прав дітей, оскільки квартира [ADDRESS] є меншою за площею ніж квартира, що була продана та в ній проживають ще двоє осіб. Крім того, квартира [ADDRESS] менш вартісна ніж квартира, що була продана відповідачу. Отже, під час видачі спірного розпорядження та укладення договору купівлі-продажу малолітнім дітям не було придбано іншого рівноцінного житла, як це вимагає ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», а згідно з розпорядженням було передбачено, що грошові кошти від продажу квартири мають бути перераховані до банківської установи. На підставі викладеного, позивач просив визнати недійсним та скасувати розпорядження Печерської РДА від 06 липня 2018 року на укладення від імені та в інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу 2/3 частин квартири [ADDRESS] , які належать їм на праві власності. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В порядку повернення сторін в попередній стан до укладення недійсної угоди, стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] сплачені за квартиру грошові кошти у розмірі 2 120274 грн. Стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді від 05 лютого 2021 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. 23 червня 2021 року від Печерської районної у м. Києві державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що 19 червня 2018 року [PERSON] та [PERSON] , як законні представники малолітніх дітей, та [PERSON] , як дарувальник, подали до відповідача документи, передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини». У своїх заявах батьки особисто просили надати дозвіл на укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] та його малолітнім дітям на праві приватної власності. Кошти від продажу квартири, які належали їх спільним дітям вони зобов`язувались покласти на банківські рахунки, відкриті на ім`я дітей. У своїй заяві [PERSON] повідомляла, що має намір подарувати двоїм своїм малолітнім онукам квартиру за адресою: [ADDRESS] . При цьому, [PERSON] вказувала, що зазначена квартира знаходиться у задовільному стані. В той же час, обов`язок перевірки житлово-побутових умов під час укладення угод щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування мають діти - не передбачено. Отже, на підставі наданих позивачем, його дружиною та [PERSON] документів, комісія з питань захисту прав дітей при Печерській РДА прийняла рішення задовольнити прохання заявників. При цьому, в розпорядженні було вказано про те, що дозвіл на продаж квартири [ADDRESS] надається при одночасному забезпеченні малолітніх дітей на праві власності по Ѕ частині квартири [ADDRESS] та покладенні коштів від продажу частин квартири на банківські рахунки відкриті на ім`я малолітніх дітей. Крім того, батьки були попереджені про відповідальність при незабезпеченні ними права власності на житло малолітніх дітей та про те, що зазначені кошти можуть бути використані для вирішення соціально-побутових питань з дозволу та під контролем органу опіки та піклування. Отже, твердження позивача про неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків є безпідставним. Крім того, про те, що у квартирі [ADDRESS] проживали двоє осіб позивач та його дружина знали, на підтвердження чого подали відповідачу довідку про зареєстрованих осіб. Таким чином, при перевірці поданих позивачем та його дружиною документів не було виявлено порушень, які б погіршували житлові умови дітей, що виключає можливість задоволення позову [PERSON] . На підставі викладеного представник відповідача просив про відмову у задоволенні позову. 23 червня 2021 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що з метою гарантування дотримання інтересів дітей, перед укладенням договору купівлі-продажу спочатку було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком Р.О. за реєстровим №2515, за яким мати дружини позивача - [PERSON] подарувала на користь малолітніх дітей по Ѕ частині вказаної квартири, як того вимагало оспорюване розпорядження Печерської районної у м. Києві державної адміністрації. Таким чином, на момент укладення спірного договору житлові права дітей не були порушені. На вимогу п. 4 Розпорядження №399 від 06 липня 2018 року [PERSON] провів оплату за квартиру у безготівковому порядку на особисті рахунки дітей в банківських установах. Отже, і в цьому разі права дітей не були порушені. Таким чином, звернення позивача із зазначеним позовом це є прояв недобросовісної поведінки, що полягає в намірі під надуманим приводом повернути собі житло, яке суттєво здорожчало в своїй вартості у зв`язку з проведеними відповідачем за час володіння вказаною квартирою ремонтними роботами. 05 липня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано про те, що порушення прав дітей полягає в тому, що на момент укладення купівлі-продажу квартири діти мали у власності та мали право користування квартирою [ADDRESS] загальною площею 61,9 кв.м. у тому числі житловою площею 31,8 кв.м, що складалася з двох житлових кімнат. [PERSON] подарувала дітям по Ѕ частини квартири у будинку [ADDRESS] . Площа вказаної квартири 57,5 кв.м, у тому числі 38,7 кв.м. житлова, складається з трьох житлових кімнат. Надаючи дозвіл на продаж квартири [ADDRESS] не виконала покладених на неї обов`язків, а саме: не здійснила перевірки квартири, яку подарувала мати дружини позивача та не з`ясувала хто має право на проживання у цій квартирі, як будуть забезпечені права дітей внаслідок продажу квартири у м. Києві після переїзду у Київську область. Так, дітям та їхнім батькам фактично перейшла в користування одна кімната в квартирі [ADDRESS] , оскільки у вказаній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] та [PERSON] . Крім того, актом обстеження умов проживання від 09 квітня 2021 року, затвердженим директором Центру надання соціальних послуг Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, що квартира знаходиться в незадовільному стані та для проживання малолітніх дітей не придатна, умови для виховання та розвитку дітей - неналежні. Отже викладені обставини свідчать про порушення прав дітей, які виникли внаслідок неналежного виконання Печерською РДА своїх обов`язків при прийнятті розпорядження від 06 липня 2018 року №399. Крім того, в додаткових поясненнях до позовної заяви [PERSON] посилається на те, що укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] його умовила дружина, якій погрожували та залякували її родичі, які мали бажання придбати цю квартиру. При цьому, і він, і його дружина знаходились в ці дні у хворобливому стані, позивач переніс інсульт, тому під час укладення спірного договору позивач тільки був присутній та підписав спірний договір не розуміючи наслідки. Таким чином, внаслідок впливу тяжких обставин, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу [ADDRESS] та зобов`язується повернути кошти відповідачу за продану квартиру. 20 липня 2021 року від [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вказано про те, що наданий позивачем акт станом на квітень 2021 року про обстеження подарованої його дітям квартири жодним чином не доводить неправомірності дій опікунської ради Печерської РДА станом на 06 липня 2018 року, не свідчить про те, що квартира, про яку зазначено в даному акті мала певний незадовільний стан майже три роки тому. Крім того, на даний час квартира [ADDRESS] значно виросла в ціні та коштує 4 650 100 грн, що на 2 529 826 грн більше в порівняння з її вартістю на момент продажу. Таким чином, позивач має намір збагатитись за рахунок відповідача. Отже, підстави для задоволення позову - відсутні. Згідно з розпорядженням в.о. керівника апарату Печерського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року у зв`язку зі смертю судді Писанця В.А. справу передано на повторний авторозподіл. 04 жовтня 2021 року справу передано на розгляд судді Бусик О.Л, Ухвалою судді від 11 жовтня 2021 року справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. 18 жовтня 2021 року [PERSON] подав заяву про проведення підготовчого судового засідання без його участі. 29 жовтня 2021 року від позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій позивач просив забезпечити позов, шляхом накладення арешту на спірну квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 05 листопада 2021 року у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову - відмовлено. Ухвалою суду від 25 листопада 2021 року підготовче провадження закінчено та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, просили про його задоволення. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Суд установив, що 06 липня 2018 року Печерська районна в м. Києві державна адміністрація розпорядженням №399 надала дозвіл на укладення від імені та і інтересах дітей договору купівлі-продажу, а саме: надано дозвіл [PERSON] та [PERSON] на укладення від імені та в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , договору купівлі-продажу 2/3 частин квартири [ADDRESS] , які належать їм на праві власності. 22 серпня 2018 року [PERSON] , що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] та його малолітнім дітям на праві власності. Ціна продажу квартири становила 2 120 274 грн. Цього ж дня [PERSON] подарувала [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] по Ѕ частині. Квартира трикімнатна, площею 57,5 кв.м, у тому числі житлова площа складає - 38,7 кв.м. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначене право кожної особи на захист свого порушеного цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України). Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» встановлено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16 зроблено висновок, що при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними правочинів необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки батьків або одного з них щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення такого договору. За змістом наведеного, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до частини четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантовано збереження права дитини на житло. Разом з тим, чинним законодавство України не містить порядку надання органами опіки та піклування згоди на здійснення правочинів щодо належного дітям майна, в тому числі житла, право власності або право користування яким вони мають, та переліку документів, за умови подання яких органами опіки та піклування надається така згода. В той же час, відповідно до ст.ст. 32, 67, 71 ЦК України, ст.ст.171, 173, 176, 177, 178 СК України, Закону України «Про охорону дитинства» ст.ст.17, 18 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» для здійснення будь-яких правочинів стосовно майнових прав дітей потрібна попередня згода органу опіки та піклування. Вказані норми вимагають здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей саме на етапі вчинення правочинів з нерухомим майном, право власності на яке або право користування яким мають діти, шляхом надання органами опіки та піклування згоди на вчинення зазначених правочинів. Відповідно до п. 67 Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з`ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини. Отже, досліджуючи вказане розпорядження, суд приходить до висновку про те, що Печерська РДА під час виконання розпорядження №399 від 06 липня 2018 року вжила всіх заходів для забезпечення житлових прав малолітніх дітей, а саме: вказала в своєму розпорядженні про те, що дозвіл надається при умові одночасного забезпечення малолітніх дітей на праві власності по Ѕ частині квартири [ADDRESS] . Батьки попереджені про відповідальність при незабезпеченні ними прав власності на житло малолітніх дітей, згідно з чинним законодавством України. Дозвіл надається при умові, що кошти від продажу частин квартири будуть покладені на банківські рахунки відкриті на ім`я малолітніх дітей. Зі змісту спірного договору купівлі-продажу за домовленістю сторін вбачається, що частина коштів за продану квартиру в сумі 706 758 грн перераховуються покупцем на рахунок [PERSON] , 706 758 грн - на рахунок [PERSON] , 706 758 грн - на рахунок [PERSON] . Таким чином, вказані у розпорядженні умови під час укладення спірного договору купівлі-продажу були сторонами дотримані в повному обсязі. Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину також підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Разом з тим, чинним законодавством не передбачено обов`язок органу опіки та піклування перевірки житла, яке набувається малолітніми (неповнолітніми) дітьми під час укладення їхніми батьками правочинів щодо майна, право власності на яке мають малолітні (неповнолітні) діти. Крім того, реєстрація та проживання інших осіб у квартирі [ADDRESS] не позбавляє [PERSON] та [PERSON] права власності на це житло. Отже, відсутність з боку органу опіки та піклування Печерської РДА перевірки квартири, яку за договором дарування від 22 серпня 2018 року набули [PERSON] та [PERSON] , не є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу [ADDRESS] . Крім того, в додаткових поясненнях до позовної заяви, позивач вказував на те, що відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Однак, посилання на вказану норму є зміною підстави позову, в той час як позивач із такою заявою до суду не звертався. Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Як передбачено частиною четвертою статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Із наявних у матеріалах справи доказів слід дійти висновку, що укладений 22 серпня 2018 року між сторонами договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] не призвів до порушення майнових прав дітей, оскільки під час його укладення діти у повній мірі були забезпечені житлом для проживання у ньому разом із батьками, а також на їхніх рахунках були наявні кошти, які в достатній мірі повинні забезпечити потреби та інтереси малолітніх дітей. У зв`язку з наведеним, відсутні правові підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed