Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

18.11.2014 позивач - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 15.08.2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №МL-703/251/2008, згідно з яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 92 910,80 доларів США строком до 15.08.2036 зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених у кредитному договорі. Банк виконав свій обов`язок, надав відповідачу кошти, проте [PERSON] взятих на себе зобов`язань не виконала та не сплатила кредит. В забезпечення виконання зобов`язання [PERSON] перед банком за кредитним договором, між банком та [PERSON] укладено договір поруки №SR-703/251/2008. Відповідно до умов договору поруки [PERSON] прийняв на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником його зобов`язань перед банком. У зв`язку з чим, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач просив стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за кредитним договором , яка становить 1 167 349,57 грн. 27.01.2020 відповідачем [PERSON] подано відзив, у якому просив відмовити у задоволені позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, оскільки позовна заява подана після спливу строку позовної давності. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов, при цьому погодився, що банком дійсно за окремі періоди пропущено строк позовної давності, окрім того зазначив, що не заперечує проти зменшення пені. Крім того, представник позивача зазначив, що враховуючи наявність заяв співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] щодо застосування наслідків пропуску строків звернення до суду з позовом, стягнення за тілом кредиту повинно бути здійснено солідарно з співвідповідачів в розмірі уточненої позивачем в своєї заяві від 04.07.2018 суми, а саме в розмірі 1167349,57 гривен, відповідно до наведеного розрахунку. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Суд, перевіривши матеріали справи, приходить до наступного. Приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 15.08.2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №МL-703/251/2008. П. 2 зазначеного договору передбачено, що банк надає [PERSON] , а остання приймає цільовий кредит на придбання нерухомості у розмірі 92 910,80 доларів США. Датою остаточного повернення кредиту визначено 15.08.2036. 15.08.2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено договір поруки №SR-703/251/2008. За умовами договору поруки [PERSON] зобов`язався відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] її боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі та зобов`язань. П. 4.1 вказаного договору поруки передбачає, що строк дії договору становить до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором. ЗАТ «ОТП Банк» змінило назву на ПАТ «ОТП Банк». 29.06.2010 між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі - продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги до [PERSON] . Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 512 ЦК України підставою заміни кредитора у зобов`язані є правонаступництво. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Як встановлено в судовому засіданні позивач виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу - [PERSON] кредитні кошти на придбання нерухомого майна у сумі 92910,80 доларів США, в свою чергу відповідач взятих зобов`язань не виконав та вчасно не повернув грошові кошти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. ст. 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] не виконала свого зобов`язання, а саме з 15.10.2009 не вносила кошти на погашення заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. З наданого банком розрахунку вбачається, що [PERSON] не вносила кошти на погашення заборгованості починаючи з 15.10.2009. З позовом позивач звернувся до суду 18.11.2014. Тобто, оскільки з 15.02.2009 відповідачем [PERSON] не здійснювалися платежі за кредитним договором, а з позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду 18.11.2014, суд приходить до висновку, що позовна давність підлягає застосуванню за заявою відповідача щодо частини заявлених позивачем вимог, що не охоплені трирічним строком, у зв`язку з чим заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню за період з 15.12.2011 по 18.11.2014. Судом проведено розрахунок заборгованості за кредитним договором та встановлено, що сума боргу становить 92 550,99 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 17.10.2014, становить 1 198 669,06 грн. Проте позивачем, в письмових поясненнях від 04.07.2018, та представником позивача у судових засіданнях заявлено вимогу про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості у розмірі 90133,08 доларів США, що еквівалентно, за курсом НБУ, станом на 17.10.2014 1 167 349,57 грн., враховуючи наявність заяв співвідповідачів щодо застосування наслідків пропуску позовної давності. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При таких обставинах суд приходить до висновку, що сума заборгованості, яка підлягає стягненню становить 1 167 349,57 грн, тобто саме та сума заборгованості, яка заявлена позивачем. Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Як встановлено в судовому засіданні за умовами договору поруки [PERSON] зобов`язався відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] її боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі та зобов`язань. П. 4.1 вказаного договору поруки передбачає, що строк дії договору становить до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором. Таким чином поручитель, хоч і пов`язаний з боржником певними зобов`язальними відносинами, але є самостійним суб`єктом у відносинах з кредитором. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що у законі передбачено три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги). Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не вправі. У постанові Верховного Суду України від 14 червня 2017 року у справі № 6-1006цс16 викладено висновок, що умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Відповідно до пункту 1.5.1 кредитного договору від 15.08.2008 повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів здійснюється позичальником щомісяця у розмірі платежу та не пізніше дати платежу, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим договором. За умовами кредитного договору строк кредитування встановлено до 15.08.2036 (пункт 2 кредитного договору). Таким чином, крім встановлення строку дії кредитного договору, його сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання, згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя. Отже, в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині відповідних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань. Такі правові висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц (провадження № 14-224цс18), від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц (провадження № 14-243цс19). У відзиві відповідачем [PERSON] зазначено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука [PERSON] припинилася. Проте, зазначені твердження не можуть прийняті судом до уваги, оскільки пред`являючи позов 18.11.2014 ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ставило питання про повернення усієї суми заборгованості, як простроченої, так і поточної. Порядок погашення кредитної заборгованості сторонами кредитного договору погоджено шляхом здійснення боржником періодичних (щомісячних) платежів до 15.08.2036. До моменту звернення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до суду з цим позовом строк виконання основного зобов`язання у повному обсязі не настав, оскільки він визначений окремими платежами, а тому застосування приписів статті 559 ЦК України щодо припинення поруки до зобов`язання в цілому не можливе. Тобто таке пред`явлення позову за своїм змістом є вимогою про дострокове повернення кредиту, наслідком якої є зміна строку виконання основного зобов`язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України. Приймаючи до уваги, викладене суд приходить до висновку про солідарне стягнення суми заборгованості в межах строку позовної давності у три роки. За змістом статті 1056-1ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Звертаючись до суду з позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило, зокрема, стягнути з відповідачів відсотки за користування кредитом у розмірі 9786,05 доларів США. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відсотки у сумі 9786,05 доларів США нараховані за період з 15.07.2009 по 15.03.2010. У подальшому позивачем відсотки, згідно розрахунку, нараховані не були. Оскільки суд дійшов до висновку про застосування строків позовної давності, про які заявлено відповідачами, відсотки у розмірі 9786,05 доларів США за період з 15.07.2009 по 15.03.2010 стягнення не підлягають. Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата пені. У постанові у справі № 761/26293/16-ц Велика Палата Верховного Суду зменшила розмір неустойки до 100 000 грн з посиланням на те, що відповідатиме принципу пропорційності в цивільному судочинстві, оскільки висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивачки пені в розмірі, що більше ніж удвічі перевищує суму простроченого зобов`язання (4 512,26 євро), не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд визнає у межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, ураховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між інтересами сторін у справі, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Зі змісту зазначених норм слідує, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку конкрентних обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, у постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 638/9285/19. Звертаючись до суду з зазначеним позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило стягнути, зокрема, пеню у розмірі 4 850 056,22 грн. Однак суд вважає, що зазначена сума пені не відповідає принципам добросовісності, розумності та справедливості. Враховуючи розмір і валюту простроченого вкладу, суд вважає, що розмір пені, що підлягає стягненню з відповідачів, підлягає зменшенню із визначенням пені у розмірі 300 000 грн на підставі частини третьої статті 551 ЦК України. Такі висновки узгоджуються із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18-ц. При цьому вирішуючи питання про валюту, у якій слід стягнути заборгованість, пеню, суд приймає до уваги, що позивачем, хоча кредит і видано у доларах США, проте в позовній заяві та поясненнях до позову, позивач просив стягнути заборгованості саме національній валюті, у зв`язку з чим сума заборгованості, пеня підлягає стягненню у національній валюті. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов задоволено на 23,9%, відповідно судовий збір підлягає стягненню у розмірі 23,9% від сплаченої суми, тобто 873,30 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial