Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] та виселити відповідачів з даної квартири, посилаючись на те, що він отримав її у користування як службове житло відповідно до ордеру №1043 від 04.07.1992 року. Так Позивач [PERSON] зазначає, що шлюб укладений між ним та відповідачкою [PERSON] було розірвано, тому вона на даний час не вважається членом сім`ї наймача, вона не проживає в квартирі понад три роки, зі слів сусідів створила нову сім`ю та проживає з іншим чоловіком. Позивач вказує, що відповідачі - сини [PERSON] , [PERSON] чинять йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням, ображають його, неодноразово завдавали тілесних ушкоджень, посилається на те, що вони тривалий час не проживають в спірній квартирі, не дозволяють забрати речі із квартири. В позовній заяві [PERSON] посилається на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19.11.2020 року, яким було задоволено його позов та ухвалено вселити позивача у житлове приміщення з наданням комплекту ключів від вхідних дверей квартири, зобов`язано відповідачів не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Добровільно вищезазначене рішення суду відповідачі не виконують, тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 11.10.2021 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 30.11.2021 року закрито підготовче засідання по справі та призначено до судового розгляду. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, представник позивача подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача, зазначивши, що позовні вимоги підтримують та не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Оскільки відповідачі, з огляду на положення ст.128 ЦПК України, були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явилися без поважних причин, а позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом було ухвалено заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.ст. 81, 82 ЦПК України, сторони зобов`язані надати докази та довести ті обставини, які обґрунтовують їх вимоги і заперечення та мають значення для справи, крім тих, які визнаються сторонами, є загальновідомими та встановлені рішенням суду. Судом встановлено, що позивачу на підставі ордеру №1043 від 04.07.1992 року надано у користування службове житло (а.с.10) За вказаною адресою зареєстровані відповідачі, але не проживають, що підтверджується копіями Актів ЖЕД №4 (а.с.18-19) Відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19.11.2020 року, яким було задоволено позов [PERSON] та ухвалено вселити його у житлове приміщення з наданням комплекту ключів від вхідних дверей квартири, зобов`язано відповідачів не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі даного рішення видано виконавчий лист про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселення [PERSON] (а.с.20-21) В обгрунтування заявлених вимог позивач посилається на норми ст. 406 ЦК України, ст.71, 109, 116 , 157, 189 ЖК України та Положення «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними у Українській РСР від 04.02.1988 року №37. Відповідно до ст. 71 ЖК України При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Ст. 157 ЖК встановлює, що виселення членів сім`ї власника житла здійснюється за рішенням суду на підставах, визначених ч. 1 ст. 116 ЖК, тобто на підставах, аналогічних виселенню членів сім`ї наймача. До таких підстав закон відносить: а) систематичне руйнування або псування житлового приміщення; б) систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює спільне проживання з порушниками інших осіб в одному житловому приміщенні. При цьому виселення допускається за умови, що вжиті заходи громадського впливу виявились безрезультатними. В процесі тлумачення терміну "систематичність" як підстави для виселення ВСУ звертає увагу на те, що "при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення)" (пункт 17 постанови Пленуму ВСУ "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року N 2). Статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. В Житловому кодексі України вказано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст.9 ЖК України). Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку. Право користування житловим приміщенням, в силу ст.405 ЦК України, зберігається не тільки за членами сім`ї (в тому числі колишніми) власника жилого приміщення, а й за членом його сім`ї, у разі зміни самого власника. При цьому припинення цього права можливо лише у випадках передбачених ст.406 ЦК України. Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Положення ч.2 ст.64 ЖК зазначає, що до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності домовленості між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК, яка визначає порядок внесення плати за користування житлом та за комунальні послуги. Якщо шлюб між особою, яка є власником майна, і особою, яка має щодо нього сервітут, було розірвано, то право користування майном (сервітут) зберігається у повному обсязі. Однак, якщо в первісному вигляді (при наявності шлюбу) користування чужим майном здійснювалося одним з подружжя безоплатно, то після розірвання шлюбу, той з подружжя, хто є власником майна, може вимагати зміни відносин і внесення певної плати за користуванням належним йому майном. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст.156, ч.1 ст.116 ЖК України. Як вже зазначалося вище, згідно зі ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно вимог частин 1,2 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають прав на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За правилом п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Але за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сім`ї повинен вносити плату за користування помешканням за комунальні послуги. Цей висновок відповідає частині четвертій ст.156 та 162 ЖК. Водночас за правилом ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. До таких обставин можна було б віднести: систематичне руйнування чи псування колишніми членами сім`ї власника належного останньому житлового приміщення або використовування житла не за призначенням; систематичне порушення колишніми членами сім`ї власника житлового приміщення правил співжиття та етичних норм, що робить неможливим для власника проживання з ними у одній квартирі чи в одному будинку; невиконання колишніми членами сім`ї власника угоди про плату за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі); необхідність для власника у використанні належного йому жилого приміщення в будинку (квартирі) для проживання членів його сім`ї за умови неможливості спільного проживання з колишніми членами сім`ї. Крім цього, виселення колишніх членів сім`ї, у зв`язку з припинення сімейних відносин з власником квартири, не позбавляє останніх права користуватися займаним приміщенням та не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 21 червня 2017 року (справа №308/3040/15), яка у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України повинна враховуватися судами при її виборі і застосуванні до спірних правовідносин. Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачі руйнують чи псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням або систематично порушують правила співжиття. Більше того, позивач сам зазначає в своєму позові, що відповідачі тривалий час не проживають в спірній квартирі, що суперечить іншим його доводам про факти систематичного порушення правил співжиття визначених ст. 116 ЖК України на яку посилається позивач. Тобто, не проживання відповідачів в спірній квартирі, на яке посилається позивач у позові, ніяким чином не може свідчити а ні про руйнування, псування, використанням не за призначенням чи порушенням правил співжиття, яке могло б потягнути за собою наслідки виселення з житлового приміщення. Інших доказів щодо фактів, які покладені в обґрунтування позову позивачем до суду не надано. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в межах заявлених вимог та їх обґрунтування.

Outcome: dismissed