Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

14.11.2019 року [PERSON] (далі по тексту позивачка) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Білгород-Дністровської міської ради (далі по\~тексту \~третя особа) про усунення перешкод\~у здійсненні\~права користування\~майном шляхом\~вселення у\~квартиру(а.с.2-6). Так, позивачка просить суд усунути її перешкоди у користуванні\~квартирою [ADDRESS] \~з боку\~ [PERSON] ,\~шляхом її\~вселення до\~квартирита стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року відкрито загальне позовне провадження по цивільній справі № 495/10081/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом вселення у квартиру. По справі призначено підготовче судове засідання (а.с.27-28). 14.01.2020 року від відповідача [PERSON] , до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , відповідно до якого він просив відмовити в задоволенні позовної заяви, так як позивачка [PERSON] жодного дня не проживала в квартирі [ADDRESS] , ані перебуваючи у шлюбі з відповідачем, ані вже після його розірвання, не розділяла обов`язків по утриманню манна з квартиронаймачем, не зверталась з проханням щодо вселення до квартири та взагалі, не проявляла жодного інтересу до місця проживання відповідача до подачі позовної заяви до суду. Зазначив, що позовна заява є безпідставною, а єдиною підставою для звернення до суду з боку позивачки є створення штучних перешкод у користуванні житлом та закладення правових підстав для подальших судових тяжб. Відповідач зазначив, що в період з 1994 року по 1998 рік він перебував з позивачкою [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, а 08.09.1998 року зареєстрував шлюб з позивачкою, яка від попереднього шлюбу мала двох дітей [PERSON] та [PERSON] , вони всі разом проживали за адресою: [ADDRESS] . Відповідач вказав, що рішенням виконкому Білгород-Дністровської міської ради від 01.04.2008 № 364 надано статус службового житла та розподіллено йому для постійного проживання квартиру, загальною площею 46,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Після виділення службового житла, вони разом, як подружжя продовжили проживати за попередньою адресою: [ADDRESS] , а діти позивачки переїхали жити до\~вказаного службового житла. Згідно із витягом з наказу командувача сил підтримки ЗС України від 28.05.2010 № 17-ПМ його, як старшого сержанта [PERSON] звільнено з військової служби у запас за віком. Відповідно до протоколу засідання комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонам ЗСУ №339 від 16.12.2011 року з квартири [ADDRESS] , знято статус службового житла, а його знято з квартирного обліку. Рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 25.05.2012 року № 346 вилучено квартиру [ADDRESS] , із переліку службових та розподілено йому - [PERSON] , складом сім`ї 4 особи. Також відповідач вказав, що приблизно з 2013 року подружні відносини між ним та позивачкою поступово почали ускладнюватися, часто виникали непорозуміння, сварки, була втрачена довіра між чоловіком та дружиною. В червні 2016 року, позивачка без пояснення причин виїхала до Італійської Республіки, де перебувала до листопада 2018 року. Після виїзду позивачки за кордон, зв`язок між ними, як подружжям був повністю втрачений та 04.12.2017 заочним рішенням Білгород-Дністровського районного суду було розірвано шлюб. В тому ж році він переїхав до квартири [ADDRESS] , а сини позивача переїхали до попереднього місця проживання, а саме: [ADDRESS] . Після повернення позивачка також продовжила проживати за попередньою адресою (а.с.32-35). 03.02.2020 року від представника третьої особи Білгород-Дністровської МР до суду надійшли письмові пояснення, відповідно до яких представник Білгород-Дністровської МР просив у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом вселення у квартиру відмовити, з тих підстав, що позивачка адресувала свої позовні вимоги до неналежного відповідача, так як особа, яка не є власником чи уповноваженою особою власника спірних житлових приміщень, не наділена правом укладати договори найму житлових приміщень. Визначальним для захисту права на підставі норми ст.391 ЦК України, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю (а.с.71-73). 13.02.2020 року від позивача [PERSON] , до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивачка зазначила, що обставини викладені у відзиві є хибними, надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Зазначила, що 28 жовтня 1993 року вона розірвала шлюб з відповідачем та з 1994 року та разом зі своїми дітьми від першого шлюбу: ( [PERSON] 1986 року народження, [PERSON] , 1988 року народження), а також з відповідачем почали проживати однією сім`єю цивільним шлюбом в будинку її батька - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 08 вересня 1998 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, про що зроблено відвідний актовий запис за № 31 та видано свідоцтво про одруження серії [NUMBER] . У зв`язку з тим, що будинок батька був в аварійному стані, потребував капітального ремонту, на який коштів у сторін не було, тому вони у 2002 році всією сім`єю переїхали проживати у квартиру її матері, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , так як іншого житла в них не було. Відповідач перебував на службі у Збройних Силах України, а вона працювала на різних роботах, вони разом заробляли гроші, на які утримували сім`ю та вели спільне господарство. Під час шлюбу, у квітні 2008 року, їх сім`я, яка складалася з відповідача, позивача та її дітей сина - [PERSON] , 1986 року народження і [PERSON] , 1988 року народження. Позивачка вказала, що їм було надано для постійного користування та проживання службове житло, а саме 3-х кімнатна квартира площею 46,0 кв.м. за [ADDRESS] . На теперішній час квартира не приватизована. Відповідно до домової книги про реєстрацію громадян №4/130, 22 травня 2008 року всі члени сімї були зареєстровані у даній квартирі. Отримавши житло сім`я позивачки поступово переїхала на постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Позивачка зауважила, що її сім`я за спільні кошти сплачувала всі комунальні послуги, згідно із розрахункових документів, які були оформлені на відповідача та який у сплаті послуг приймав більшу участь, так як він теж працював і заробляв гроші. Кошти за комунальні послуги також сплачували її діти і вона особисто. Більша частина розрахункових документів за сплату комунальних послуг сім`ї залишилась у відповідача, які він залишив їх у себе після того як вигнав її з дітьми з квартири. У 2014 році було проведено ремонт у квартирі, який робив [PERSON] , [PERSON] . Під час ремонту в кімнатах було змінено двері, відремонтовано стелі, покладено на підлогу ламінат, поклеїно шпалери, повністю замінено сантехніку. Разом із сусідом [PERSON] встановили тамбурні двері. За спільні гроші сім`ї була проведена закупка матеріалів та були проведені будівельні роботи щодо реконструкції балкону, яку виконував особисто відповідач. На завершення цієї роботи в них не вистачило коштів, а сам ремонт вони не хотіли відкладати на тривалий час, тому зі згодою відповідача та членів сім`ї вони вирішили, що вона поїде на роботу за кордон, щоб якось покращити сімейне становище. Позивачка зазначила, що в кінці серпня 2016 року, вона отримала робочу візу від держави Польща, куди поїхала працювати, а перебуваючи у Польщі їй запропонували роботу у державі Італія, де вона і працювала надалі. В червні місяці 2017 року, її зателефонував відповідач і повідомив про те, що він не хоче більше з нею спільно проживати та вести спільне господарство, втратив до неї всі почуття, знайшов собі іншу жінку з якою проживає разом та вирішив розірвати шлюб. Позивачка зауважила, що вона просила відповідача не розривати з нею шлюб у її відсутність, просила дочекатись доки вона закінче роботу та приїде до додому, де вони разом вирішуть всі сімейні питання. Дане прохання відповідач проігнорував та 04.12.2017 року заочним рішенням суду шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач почав проживати з іншою жінкою за адресою: [ADDRESS] . Зі слів її синів стало відомо, що відповідач шляхом погроз вигнав їх зі спільної квартири, за адресою: [ADDRESS] , де вони всі проживали разом та вивіз з квартири всі їх особисті речі, змінив на дверях замки, забрав ключі та вселив до квартири квартирантів. В грудні 2018 року, позивачка приїхала у державу Україна та повернулася до місця проживання до квартири [ADDRESS] , але не змогла потрапити до квартири, так як дійсно дверні замки було змінено, а в квартирі проживали квартиранти. З цього приводу вона звернулася до відповідача, який в розмові обіцяв вирішити це питання щодо користування спільною квартирою мирним шляхом. Вони неодноразово зустрічалися протягом тривалого часу, постійно вирішували питання щодо усунення перешкод у здійсненні права користування майном, але відповідач постійно щось обіцяв та не виконав. З 2017 року відповідач у нашій квартирі не проживає, проживає за адресою: [ADDRESS] з іншою жінкою. На даний час спільну квартиру по [ADDRESS] відповідач здає в найм, отримує за це плату, а її та дітей, як членів сім`ї, проживати в квартиру не впускає. Позивачка вважає, що спільні правовідносини виникли на момент перебування даної квартири у будинку Державного житлового фонду, то вони регулюються положеннями ст.ст.64, 71. 72 ЖК України. На підставі наведеного позивачка просить задовольнити її позовну заяву та усунути перешкоди у користуванні квартирою з боку відповідача (а.с.91-95). Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.01.2021 року закрито підготовче провадження по цивільній справі № 495/10081/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом вселення у квартиру. Справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.153-154). В судовому засіданні позивач - [PERSON] та її представник адвокат Биковський В.Д., підтримали в повному обсязі позовну заяву та просили суд усунути перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] з боку [PERSON] , шляхом вселення [PERSON] до квартири, з підстав викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив відповідача. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Кузьменко М.Б., у судовому засіданні з позовною заявою не погодились та просили відмовити у її задоволенні з підстав викладенних у відзиві на позовну заяву. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи та надані докази, вислухавши всіх учасників процесу, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом вселення у квартиру. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 08 вересня 1998 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований Виконкомом Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про що зроблений відповідний актовий запис за № 31 та видано свідоцтво про одруження серії [NUMBER] (а.с.12). Позивачка зазначила, що під час перебування з відповідачем у шлюбі, їх сім`ї, яка складалася з її чоловіка - [PERSON] , її - [PERSON] та її дітей: [PERSON] , 1986 року народження, [PERSON] , 1988 року народження, було надано для постійного користування та проживання службове житло, а саме 3-х кімнатна квартира площею 46,0 кв.м. за [ADDRESS] . На теперішній час квартира не приватизована. Згідно витягу із наказу командувача сил підтримки ЗС України «По особовому складу» №17-ПМ від 28 травня 2010 року [PERSON] звільнено в запас за віком (а.с.22). Відповідно до протоколу засідання комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України № 339 від 16.12.2011 року з квартири [ADDRESS] було знято статус службового приміщення із зняттям [PERSON] із квартирного обліку (а.с.17-19). Відповідно до рішення Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 25.05.2012 року №346 враховуючи клопотання адміністрації Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району вилучено квартиру [ADDRESS] з числа службових та розподілено [PERSON] , складом сім`ї 4 особи (а.с.15-16). Відповідно до довідки №674 КП «ЖЕО №1» про склад сім`ї та реєстрацію, особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві комунальної власності Білгород-Дністровській міській раді було оформлено на [PERSON] (наймач), разом з ним у квартирі зареєстровані члени його сім`ї: колишня дружина - [PERSON] та сини дружини - [PERSON] та [PERSON] , які всі проживали за вказаною адресою (а.с.10). За твердженням позивачки, з вересня 2017 року шлюбні відносини між нею та відповідачем фактично припинились, сімейне життя почало руйнуватися, почалися сварки, образи, непорозуміння та налагодити стосунки з відповідачем не виходило. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 грудня 2017 року справа № 495/7166/17 шлюб між ними було розірвано (а.с.11). Позивачка вказує,\~що з\~моменту розірвання\~шлюбу відповідач\~почав перешкоджати їй та її дітям у володінні, користуванні квартирою [ADDRESS] , він замінив замки у квартирі, що позбавило її можливості доступу до квартири, у зв`язку з чим вона була змушена залишити квартиру та орендувати інше житло. На неодноразові звернення до відповідача із вимогою не чинити перешкоди у володінні та користуванні спірною квартирою, надати можливість вселитися, він відповідав відмовою та погрозами, з приводу чого вона звернулася до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області із заявою про злочин (а.с.13). Факт неможливості проживати у спірній квартирі, якої позивачка вважає себе законним користувачем підтверджується актом КП «ЖЕО- 1» від 06.11.2019 року (а.с.14). Причини свого не проживання у спірній квартирі позивачка вважає поважними, оскільки всупереч її волі відповідач усіляким чином здійснює перешкоди у користуванні спірною квартирою, в тому числі не дає фактичного доступу до приміщення квартири, хоча після припинення шлюбних відносин з відповідачем та здійснення ним перешкод у користуванні квартирою, вона не втрачала зв`язок з квартирою та інтерес до цього житла та вважає, що її право на користування квартирою підлягає захисту. Дані обставини і стали підставою для звернення позивачаз відповідною позовною заявою до суду. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Статтею 47 Конституції України гарантоване право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до\~статті 391\~Цивільного кодексу\~України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст.405 Цивільного кодексу\~України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником.\~ Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частинами 1\~та 2 ст.61 Житлового кодексу України встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду заліснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем- громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діті і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його смії (ст.64 ЖК України). Згідно із ч.1 ст.71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття (ч.2 ст.107 ЖК України). Відповідно до абз.2 п.15 постанови пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 № 9, при розгл спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність або відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Пунктом 11 постанови пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу» від 12.04.1985 року № 2 встановлено, що відповідно до ст.107 Житлового кодексу України наймач або член його сім`ї, який вибув на постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осі які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд моя продовжити пропущений строк. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ житлового приміщення тощо) (абз. 1, 4 і 10 цієї постанови). Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено в судовому засіданні, з 2017 року відповідач [PERSON] проживає один за адресою: [ADDRESS] , одноособово сплачує плату за користування житлом та всі комунальні платежі, здійснює поточний ремонт майна, дбає про його схоронність та безпеку. В свою чергу, факт не проживання позивачки у квартирі [ADDRESS] понад 6 місяці підтверджується нею особисто та актом КП «ЖЕО-1» від 06.11.2019 року (а.с.14). Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду, позивачка не проживала в квартирі [ADDRESS] , перебувала більше ніж двох років на території іншої держави та повернувшись до міста Білгород-Дністровського, добровільно продовжила проживати у своїй власній квартирі за адресою: [ADDRESS] , вона не є членом сім`ї наймача та не веде з ним спільного господарства. Згідно із відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачка є власником квартири загальною площею 71,2 кв.м., розташованої [ADDRESS] та Ѕ частини житлового будинку загальною площею 57,5 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . (а.с.48-50). Також, вказані вище обставини підтверджуються показами свідків. Так, в судові засідання 04.06.2021 року, 26.08.2021 року, 08.10.2021 року та 17.12.2021 року для допиту та дачі пояснень по справі прибули свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які були приведені до присяги та повідомлені про кримінальну відповідальність за неправдиві показання (а.с.171-173, 181-182, 191-192, 204-208). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є знайомим позивача [PERSON] та виконував ремонтні роботи в квартирі в квартирі [ADDRESS] , за які розраховувався [PERSON] . Зазначив, що під час виконання ремонтних робіт відповідача [PERSON] він не бачив, так як останній перебував у відрядженні, це було зимою, приблизно у 2017-2018 роках. [PERSON] надавав будівельні матеріали та кошти, в квартирі проживала позивачка та її син [PERSON] з дітьми. Обєм виконанної роботи складавався з шпакльовки, покраски та поклейки обоїв у маленькій кімнаті з балконом. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є сином позивачки [PERSON] , яка перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] та які під час шлюбу отримали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Зазначив, що він разом зі своїм братом [PERSON] робив ремонт у вказаній квартирі, в якій разом зі своєю сімєю проживав [PERSON] та після розлучення, приблизно три-чотири роки назад зїхав з вказаної квартири. Вказав, що його мати - [PERSON] проживала у даній квартирі з відповідачем приблизно у 2009 році, на протязі шести місяців, а потім виїхала за кордон на півтора роки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є сином позивачки [PERSON] та у 2008 році позивачка разом з відповідачем, перебуваючи з ним у шлюбі отримала квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вказав, що він, його брат - [PERSON] та позивачка з відповідачем усі разом проживали у вказаній квартирі, робили ремонт своїми силами. Зазначив, що у вказаній квартирі він проживав приблизно девять років, а його мати [PERSON] проживала біля одного року, а потім переїхала проживати до квартири, яка розташована по [ADDRESS] . Потім позивачка виїхала за кордон до Італії, де проживала приблизно два роки, у 2015-2016 роках. Відповідач допомогав робити ремонт у квартирі, але там не проживав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він з 2011 року проживає в квартирі [ADDRESS] , а саме по сусідству з квартирою [ADDRESS] . Зазначив, що в квартирі [ADDRESS] проживала [PERSON] разом зі своїм чоловіком [PERSON] , вони спілкувались, як сусіди, робили спільний ремонт у тамбурі, де розташовані їх квартири. Приблизно, 2014-2015 роках у [PERSON] та [PERSON] народилася дитина, йому відомо, що чоловік робив ремонт у квартирі. Вказав, що приблизно у 2019 році сімя виїхала з данної квартири та вїхав і почав проживати у квартирі [PERSON] , а [PERSON] зявлялась у квартирі, але не проживала в ній. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є рідним братом відповідача [PERSON] та йому відомі наступні обставини. Приблизно у 2008 році, [PERSON] від армії за участь у бойових діях отримав квартиру [ADDRESS] , де він і проживає на теперішній час. Заначив, що йому відомо, що у 2008-2009 роках у даній квартирі проживала сімя сина позивачки, а [PERSON] з [PERSON] проживали у квартирі, розташованої по [ADDRESS] . У 2017 році відповідач розірвав шлюб з позивачкою, яка у 2015 році виїхала за кордон до Італії. За твердженням свідка, позивачка у спірній квартирі ніколи не проживала, там проживав її син зі своєю сімєю, квартира видавалась на [PERSON] , [PERSON] та на двох її дітей. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] , [PERSON] вона не знає, їй відомо, що [PERSON] отримав ордер на квартиру, так як вони отримували ордери в один час приблизно у 2008 році. Зазначала, що спочатку у квартирі [ADDRESS] ніхто не проживав. Десь восени заселились молодята, якись родичі [PERSON] , потім народилися діти, сімя проживала приблизно 5-6 років. Після цього заїхала інша родина, проживали у дані йквартирі більше року, були шумні. Свідок вказала, що приблизно у 2011 році до даної квартири вїхав проживати [PERSON] , а [PERSON] вона не пам`ятає, ніколи її не бачила. За весь цей час [PERSON] бачила часто, де він проживав до вселення у дану квартиру їй невідомо. Таким чином, з вищевказаних пояснень свідків вбачається, що позивачка у спірній квартирі майже ніколи не проживали, а тільки іноді з`являлась туди, так як у даній квартирі проживав її син зі своєю родиною. Крім цього, матеріалами справи встановлено, що позивачка звернулась із позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні квартирі [ADDRESS] , який не є власником чи уповноваженною особою власника даної квартири. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про не обґрунтованість та неправомірність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом вселення у квартиру, у зв`язку з чим такий позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed