Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що він з 19.01.2006 по 21.10.2019 працював у Державному підприємстві «Скадовський морський торгівельний порт» на посаді моториста матроса караванної служби портового флоту, згідно штатного розпису. У порушення вимог трудового законодавства про виплату заробітної плати в день звільнення відповідачем йому не виплачена нарахована заробітна плата за період з 01.06.2019 по 20.09.2019. Станом на 31.10.2019 заборгованість відповідача по заробітній платі перед ним складала 18 830,28 грн. Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 17.01.2020 з відповідача на користь позивача було стягнуто нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 18 830,28 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку з 21.10.2019 по 17.01.2020 у розмірі 10 297,30 грн. Також, рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 02.10.2020 з відповідача на користь позивача було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку з 18.01.2020 по 15.09.2020 у розмірі 27 768,00 грн. На даний час рішення суду не виконано. Отже, за затримку розрахунку при звільненні з 03.10.2020 до 02.12.2021 (425 днів) відповідач повинен сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 52 075,25 грн. Враховуючи зазначене позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 52 075,25 грн., 3000,00 грн. в рахунок компенсації завданої моральної шкоди та судові витрати на правову допомогу. Ухвалою суду від 06 грудня 2021 року провадження по вказаній справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та його представник адвокат Охлопков О. І. в судове засідання не з`явилися, надавши заяву про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримали, не заперечували проти заочного розгляду справи. Державним підприємством «Скадовський морський торговельний порт» явку представника в судове засідання не забезпечено, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Відзив на позов до суду не подано. Згідно частини 8 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, а відповідач належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, суд вважав за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов до наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] з 19.01.2006 по 21.10.2019 працював у Державному підприємстві «Скадовський морський торгівельний порт» на посаді моториста матроса караванної служби портового флоту, згідно штатного розпису. Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 17.01.2020 з відповідача на користь позивача було стягнуто нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 18 830,28 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку з 21.10.2019 по 17.01.2020 у розмірі 10 297,30 грн. Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 02.10.2020 з відповідача на користь позивача було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку з 18.01.2020 по 15.09.2020 у розмірі 27 768,00 грн. На даний час рішення суду не виконано й доказів протилежного суду не надано. Згідно наведеного в позовній заяві розрахунку, затримка розрахунку при звільненні з 03.10.2020 по 02.12.2021 складає 425 календарних днів, відповідно сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню розраховується наступним чином: 122,53 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 425 днів та становить 52 075,25 грн. за відповідний період. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем не були дотримані наведені вимоги законодавства, на підставі чого позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню в межах заявлених позивачем вимог. Отже, за затримку розрахунку при звільненні з 03.10.2020 по 02.12.2021 (425 днів) відповідач повинен сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 52 075,25 грн. При вирішенні питання обґрунтованості позовної заяви в частині стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Пленум Верховного Суду України у постанові №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Під час судового розгляду встановлено, що діями відповідача було порушено права позивача на отримання плати за свою працю, чим завдано йому моральної шкоди, оскільки останній фактично був позбавлений можливості задовольняти необхідні життєві потреби. Разом з тим, враховуючи характер та тривалість страждань позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає визначений позивачем розмір моральної шкоди завищеним, таким, що не відповідає фактичним обставинам її заподіяння. За наведених обставин, позов в цій частині підлягає задоволенню частково, в розмірі 2000,00 грн. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір», а тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Документально підтвердженні витрати на професійну правничу допомогу адвоката, сплачені позивачем в розмірі 1500,00 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір.

Outcome: partial