Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

До суду 13.09.2021 року надійшла позовна заява [PERSON] , пред`явлена до [PERSON] , про стягнення грошових коштів у розмірі 81 000,00 грн., 3% річних у розмірі 6 075,00 грн. та інфляційні витрати у розмірі 12 276,30 грн. В обґрунтування позову зазначено, що у січні 2019 року позивачем були передані відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 3 000,00 дол.США для вирішення питання відновлення та оформлення необхідних документів на нерухоме майно та земельну ділянку, оскільки відповідач був рекомендований як засновник товариства, що займається вирішенням питань у даній сфері, проте у подальшому йому стало відомо, що вирішенням таких питань відповідач займається у приватному порядку. На підтвердження факту передання грошових коштів письмовий договір не укладався, однак, даний факт був підтверджений відповідачем письмовою перепискою Viber та записами телефонних розмов з позивачем, які відбувалися у присутності свідків. Дотепер, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та неодноразові звернення до відповідача із вимогою про повернення безпідставно отриманих грошових коштів позивача лишились безрезультатними. Окрім того, із поведінки відповідача вбачається, що останній не має наміру на добровільне повернення грошових коштів позивачеві, фактично використовуючи їх із 2019 року без достатньої на те підстави, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду з дійсним позовом. Правовою підставою позову зазначив положення ст. 218, 533, 524, 625, 1212, 1215 ЦК України. Справа була розподілена на суддю Приморського районного суду м.Одеси Кузнецову В.В. згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.09.2021 року. Ухвалою суду від 04.10.2021 року провадження у справі було відкрито. Позивач 18.10.2021р. звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, відповідно до якої просив накласти арешт на кошти [PERSON] у межах 99 351,30 грн., що містяться на банківських рахунка останнього, та накласти арешт у межах 99 351,30 грн. на нежитлове приміщення загальною площею 795,8 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] та належить на праві власності [PERSON] . Ухвалою суду від 20.10.2021 року (суддя Кузнецова В.В.) у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову до [PERSON] про стягнення грошових коштів - відмовлено На підставі рішення зборів суддів Приморського районного суду м.Одеси № 2 від 04.11.2021 року, на підставі службової записки помічника судді Кузнецової В.В. - Іванової О.І., згідно розпорядження керівника апарату суду від 19.11.2021 року №5999/21, 19.11.2021 року було здійснено повторний авторозподіл справи та остання була розподілена на суддю Приморського районного суду м.Одеси Домусчі Л.В.. Матеріали справи були передані судді 22.11.2021 року. Ухвалою суду від 25.11.2021 року цивільна справа прийнята до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 15.12.2021 року. У судове засідання 15.12.2021 року сторони не з`явилися, представник відповідача - адвокат Гришко С.О. на електронну адресу суду надав клопотання, в якому просив відкласти розгляд справи та продовжити строк для подання відповідачем відзиву на позов. Розгляд справи відкладено на 19.01.2022 року. Представник відповідача - адв. Гришко С.О. 10.01.2022 та 11.01.2022 року надав на електронну адресу суду відзив на позову, згідно якого просив поновити строк для надання відзиву, прийняти наданий відзив та відмовити [PERSON] у задоволенні позову у повному обсязі. Посилався на те, що будь-яких належних та допустимих доказів щодо передачі Позивачем та отримання Відповідачем грошових коштів в сумі 3 000,00 дол.США до суду не надано. Вважає, що лише переписка у месенжері Viber та покази свідків, за відсутності інших належних доказів не може бути встановленим фактом передачі та отримання грошових коштів, а у подальшому безпідставного утримування цих грошових коштів, а свідчить лише про те, що сторони знайомі між собою та займалися вирішення питань. Жодних інших належних письмових доказів, які б підтверджували факт передачі Позивачем та отримання Відповідачем грошових коштів у розмірі 3 000,00 дол.США, а у подальшому і безпідставного утримування цих коштів саме Відповідачем, матеріали справи не містять. У відзиві звернуто увагу на наступні факти, які наявні в матеріалах та які є суперечливими по відношенні один до одного, а саме, по-перше, Позивач зазначає, що грошові кошти передав Відповідачу у січні 2019 року, а доказом передачі відповідних коштів спирається на переписка у месенжері Viber, однак переписка у месенжері Viber розпочинається 28.03.2019 року та будь-яких послання на передачу зі своєї сторони чи отримання Відповідачем грошових коштів у сумі 3 000,00 дол.США в січні 2019 року не місить. По-друге, у наданій до суду позовній заяві Позивач зазначив, що «15 травня 2019 року Позивач повідомив Відповідача про остаточне своє рішення та припинення подальших дій щодо виконання відповідачем взятих зобов`язань», однак матеріали справи місять переписку месенжера Viber і після 15.05.2019 року, впродовж до 03 вересня 2021 року. Разом з цим, матеріали справи містять розрахунок (а.с.99), де зазначається, що основна сума заборгованості за «Договором» з 01.02.2019 року по 26.08.2021 року становить 81 000,00 грн., тобто Позивач посилається на наявність між сторонами саме Договору. Однак, звертаючись до суду з позовною заявою, Позивач, посилаючись на норму ст.1212 ЦК України, просить суд стягнути з Відповідача безпідставно утримуванні грошові кошти, 3% річних за 2 роки 6 місяців та інфляційні втрати, однак норми ст.1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань, а за інформацією щодо проведення розрахунку суми боргу, Позивач послався саме на Договір. Представник [PERSON] - [PERSON] 18.01.2022 року на електронну адресу суду надала відповідь на відзив, в якій просили прийняти відповідь на відзив, відмовити у поновлені строку на подання відзиву на позовну заяву та не приймати його до уваги, та позов [PERSON] задовольнити. В обґрунтування відповіді на відзив зазначено, що із наданого представником відповідача відзиву на позовну заяву не вбачається заперечень щодо факту отримання [PERSON] грошових коштів від позивача [PERSON] , а також щодо суми, яку йому було передано, у зв`язку з чим вважає, що відповідачем не заперечуються такі обставин, натомість посилаючись на недостатність доказів їх існування, останній розраховує ухилися від обов`язку їх повертати. Позивач зазначає, що з відзиву вбачається підтвердження факту знайомства позивача з відповідачем, а також того, що надана суду переписка у месенджері Viber відбулася саме між сторонами. До кола обставин, які підлягають доказуванню у цій справі, відноситься факт передачі позивачем грошових коштів відповідачу, суму, яка була передана, та той факт, що її не було повернуто. Позивач вважає, що оскільки надані позивачем разом із позовом належним чином засвідчені копії скріншотів переписки з відповідачем, містять відомості про існування між сторонами домовленостей, що не були дотримані [PERSON] , у зв`язку з чим позивачем висунуто вимогу про повернення переданої ним суми грошових коштів у розмірі 3 000,00 дол.США, а в ході розмов, записи яких надано до суду, відповідач підтвердив, що готовий повернути отримані ним грошові кошти в повному обсязі, проте не повернув, то зазначені електронні докази містять відомості, що мають значення для правильного вирішення справи, а тому вважає, що є належними та допустимими доказами. Щодо посилань відповідача на неузгодженість тверджень позивача про дату передачі грошових коштів, а саме, що переписка у месенджері Viber розпочалася 28.03.2019 року, а не у січні 2019 року, проте вказана обставина не спростовує дату отримання [PERSON] грошових коштів у січні 2019 року, а лише підтверджує, що у подальшому, а саме з 28.03.2019 року [PERSON] цікавився ходом свого питання у відповідача, у тому числі, за допомогою листування у додатку Viber. З приводу питань, щодо одночасного посилання у позові на наявність між сторонами зобов`язань, а також на необхідність застосування до них правовідносин приписів ст.1212 ЦК України, зазначено, що у січні 2019 року між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленостей щодо надання послуг із супроводу оформлення документів на нерухоме майно позивача, у якості оплати яких він авансом надав [PERSON] одразу всю оговорену між ними суму 3 000,00 дол.США. Разом з тим, на час прийняття відповідачем на себе зобов`язань надати послуги за замовленням [PERSON] , останній помилково вважав, що відповідач наділений такими повноваженнями, що, як виявилося у подальшому, не відповідало дійсності, та жодних дій відповідач вчиняти не збирався. Таким чином, грошові кошти у сумі 3 000,00 дол.США були отримані [PERSON] безпідставно, отже до правовідносин, що виникли, застосовуються приписи ст.1212 ЦК України. Крім того, вважають, що клопотання про поновлення строку, яке міститься у відзиві на позов, не підлягає задоволенню, оскільки встановлений судом строк на подання відзиву по даній справі було пропущено. У судове засідання призначене на 19.01.2022 року сторони не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Поважність причин неявки суду не повідомили. Відповідно до ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 24.01.2022 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступних висновків. Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1,2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Так, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). З аналізу зазначених правових норм вбачається, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов. По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння. По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою. По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору. Відтак, задля застосування до спірних правовідносин у справі ст. 1212 Цивільного кодексу України, необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Відповідна правова позиція викладена Верховним судом у постанові від 21 лютого 2020 року по справі № 910/660/19. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Звертаючись до суду позивач посилався на те, що ним у січні 2019 року були передані відповідачу грошові кошти у розмірі 3000 дол. США для вирішення питання відновлення та оформлення необхідних документів на нерухоме майно та земельну ділянку. У зв`язку з тим, що відповідні зобов`язання відповідач перед позивачем не виконав, то позивач вважає, що кошти у сумі 3000 дол. США безпідставно набуті відповідачем, а саме підлягають поверненню. Із урахування того, відповідач добровільно дану суму коштів не повертає, позивач просив стягнути її з урахування 3% річних та інфляційних витрат. Розрахунок таких штрафних санкцій позивач зробив за період із лютого 2019 року по липень 2021 року (а.с.99-100). На підтвердження заявлених вимог позивачем були надані скріншоти переписки з відповідачем у месенджері Viber та записами телефонних розмов з позивачем. Між тим, дослідивши надані позивачем докази, суд не вбачає беззаперечного факту передачі позивачем відповідачу 3000 дол. США на виконання їх домовленостей та факт отримання таких коштів відповідачем. Фактично зі скріншотів переписки сторін у Вайбері вбачається, що відповідач повинен був надати допомогу позивачу, між тим із приводу чого, а також щодо вартості таких послуг переписка будь-яких відомостей не містить. Таким чином факт передачі позивачем відповідачу вказаних коштів, та укладання договору не знайшов свого підтвердження. Будь-яких інших допустимих доказів щодо існування між сторонами певних домовленостей стороною позивача надано не було. За викладеного, суд приходить до висновку, що підстави позову не знайшли свого належного підтвердження за розглядом справи, а отже не встановлено факт безпідставного утримання відповідачем коштів, отриманих від позивача, строк такого утримання та підстав для застовуання ст..625 ЦК України. З урахуванням встановленого та зважаючи на положення чинного законодавства, судом не встановлено правових підстав для задоволення позову [PERSON] .. Окрім того, згідно обґрунтування позову, відповідач прийняв на себе зобов`язання щодо оформлення прав позивача на нерухомість, що передбачає надання певних послуг, про що свідчить також переписка у Вайбері, а отже, між сторонами маються правовідносини, що випливають з інституту зобов`язального права, і на них не можуть поширюватись приписи норм з безпідставного отримання майна. На підставі викладеного й

Outcome: dismissed