Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

02.11.2021 [PERSON] звернулась до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області із вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.02.2011 позивач була звільнена з посади директора Могилів-Подільської міської організації «Ринок» у зв`язку з ліквідацією підприємства. При звільненні позивачу не було виплачено заробітну плату та вихідну допомогу відповідно до вимог ст.ст. 116, 40, 44 КЗпПП України. Дані обставини були встановлені під час розгляду цивільної справи № 2-375/2011, за результатом розгляду якої 07.04.2011 винесено рішення про задоволення вимог позивача. Згідно вказаного рішення були виписані виконавчі листи про стягнення з Могилів-Подільської міської ради Вінницької області на користь позивача заборгованості по заробітній платі станом на день звільнення в розмірі 5034,20 грн. та вихідної допомоги, яка не була виплачена при звільненні в сумі 839,03 грн. Однак, станом на день звернення позивача з вказаним позовом до суду рішення суду відповідачем не виконано. Також при оформленні пенсії за віком, позивачу стало відомо, що запис в трудовій книжці за період роботи з 10.09.2010 по 22.02.2011 не увійшов до її трудового стажу у зв`язку з відсутністю звіту про нараховану заробітну плату за вказаний період та несплатою податків роботодавцем Могилів-Подільською міською радою. Вказане позбавило позивача права на зарахування до трудового стажу періоду роботи керівником комунального підприємства. При зверненні до відповідача з метою досудового врегулювання спору та добровільної виплати заробітної плати і вихідної допомоги відповідно до судового рішення, а також компенсації за час затримки виплати заробітної плати з 01.03.2011 по 01.08.2020 позивач отримала відповідь, що рішення виконати не можливо, оскільки Могилів-Подільська міська рада не має відкритих рахунків в органах казначейства. На думку позивача відповідачем порушено її право на своєчасне отримання заробітної плати та вихідної допомоги при звільненні, а тому вона відповідно до ст. 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. При цьому, затримка розрахунку по заробітній платі станом на день звернення до суду становить 2675 робочих днів та відповідно до розрахунку сума компенсації складає 118663,00 грн. Крім того, позивач зазначає, що внаслідок затримки розрахунку при звільненні вона зазнала значних душевних страждань, змушена була неодноразово звертатись до органів державної влади з метою отримання належних їй коштів, вказане призвело до порушення її звичного способу життя, що спричинило їй моральну шкоду, яку позивач оцінила в розмірі 50000 грн. З цих підстав позивач просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 118663,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000 грн. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 03.11.2021 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 22.11.2021 відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено розгляд справи по суті та наданий відповідачу строк для подання відзиву. 15.12.2021 до Могилів-Подільського міськрайонного суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, який ухвалою суду від 17.12.2021 залишено без розгляду. 28.01.2022 у судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити. Додатково пояснила, що розмір моральної шкоди 50000 грн. був нею визначений з розрахунку 5000 грн. за кожен рік, за який з нею не було проведено розрахунку при звільненні. У судовому засіданні представники відповідача позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити з тих підстав, що Могилів-Подільська міська рада не має можливості сплатити позивачу присудженні рішенням суду кошти, оскільки не має відкритих рахунків в органах казначейства. Також представник відповідача адвокат Олійник А.М. заперечував щодо стягнення з відповідача моральної шкоди з тих підстав, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження завдання їй такої шкоди, а стягнення суми за час затримки розрахунку при звільненні є відповідальністю відповідача, яка фактично і буде відшкодуванням позивачу завданої моральної шкоди. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 07.04.2011 у справі № 2-375/2011 позов [PERSON] до Могилів-Подільської міської ради задоволено та ухвалено стягнути з Могилів-Подільської міської ради Вінницької області на користь [PERSON] заробітну плату в розмірі 5034,20 грн. та вихідну допомогу в сумі 839,03 грн. (а.с. 29-31). Вказаним рішенням також встановлено, що позивач з 10.09.2010 по 22.02.2011 працювала на посаді директора Могилів-Подільської міської організації «Ринок» та була звільнена за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією МО «Ринок». Вказане також підтверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] (а.с. 16 Зміна позивачем прізвища на [PERSON] підтверджується копією рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду від 06.12.2011 про розірвання шлюбу (а.с. 18). На підставі вказаного вище рішення позивачу 04.07.2011 Могилів-Подільським міськрайонним судом видано виконавчі листи. Як вбачається з копій постанов старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області Плахотнюк Н.Ю. від 29.03.2013 вказані виконавчі листи повернуто стягувачу у зв`язку з тим, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами Державного казначейства України в установленому Кабінетом Міністрів України порядку (а.с. 32-36). 31.05.2013 [PERSON] звернулась до Управління Державної казначейської служби України у Могилів-Подільському районі та м. Могилів-Подільський з заявами про прийняття до виконання вказаних виконавчих листів (а.с. 37, 38). [PERSON] неодноразово зверталась до міського голови Могилів-Подільської міської ради з проханням виплатити заробітну плату та вихідну допомогу відповідно до судового рішення (а.с. 23, 26). Однак, 28.09.2020 міський голова Могилів-Подільської міської ради Петро Бровко листом вих. № 12-08/308 повідомив, що виконати рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду у справі № 2-375/2011 не можливо, оскільки стягнення з відповідача вказаних в рішення сум є неможливим через відсутність у боржника відкритих рахунків в органах Казначейства (а.с. 24-25). Також, 15.01.2021 міський голова Могилів-Подільської міської ради Геннадій Глухманюк листом вих. № 12-07/19 дав ідентичну відповідь (а.с. 27-28). Крім того, [PERSON] з приводу невиплати їй заробітної плати звернулась до правоохоронних органів з заявою про вчинення злочину посадовими особами Могилів-Подільської міської ради. Разом з тим, як вбачається з позовної заяви та як пояснила в судовому засіданні позивач, рішення суду на даний час не виконано і присуджені позивачу кошти не виплачені, про що не заперечували в судовому засіданні і представники відповідача. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 13.05.2020 у справі № 810/451/17. Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Судом встановлено, що у цій справі позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на належну оплату праці, що встановлено рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 07.04.2011 у справі № 2-375/2011р., просить стягнути на її користь суму середньомісячного заробітку за час затримки виплати заробітної плати та вихідної допомоги при звільненні за період з 23.02.2011 (наступний день після звільнення позивача) по 26.10.2021. За викладених вище підстав, суд погоджується з позивачем щодо наявності у неї права на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Строк затримки розрахунку з 23.02.2011 по 26.10.2021 позивачем встановлено правильно. При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 (далі за текстом - Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 розділу ІІІ Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як встановлено рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 07.04.2011 останніми двома фактично відпрацьованими місяцями, що передували звільненню позивача, є грудень 2010 року та січень 2011 року, за які позивач фактично відпрацювала 42 робочих дні. За грудень 2010 року позивачу нарахована заробітна плата в розмірі 922 грн., а за січень 2011 року в сумі 941 грн. (а.с. 29-31). Отже, середньоденний заробіток позивача становить 922 грн. + 941 грн. = 1863 грн. / 42 робочих дні = 44,36 грн. Кількість робочих днів за період з 23 лютого 2011 року по 26 жовтня 2021 року становить 2675 робочих днів. Відтак середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить: 44,36 грн. (середньоденний заробіток) х 2647 робочих дні = 118663 грн. і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому суд відхиляє доводи представників відповідача, що Могилів-Подільська міська рада не мала можливості виконати рішення суду від 07.04.2011, бо не має відкритих рахунків в органах казначейства у зв`язку з тим, що не фінансується з Державного та місцевих бюджетів, а тому не може бути розпорядником бюджетних коштів, а рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевого бюджетів виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування, оскільки такі обставини не можуть виправдовувати невиконання судового рішення. Крім того Могилів-Подільська міська рада Вінницької області має можливість як відкрити рахунки у будь-якому банку, так і виконати судове рішення шляхом затвердження бюджетних програм для забезпечення виконання судових рішень, що передбачено Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень. Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст.ст. 1166, 1167 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, частиною першою статті 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. За змістом зазначених положень закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати. При цьому, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення, що спростовує посилання представника відповідача на те, що стягнення судом коштів на користь позивача на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України фактично буде спрямоване на відшкодування в тому числі і моральної шкоди. Таким чином, оскільки права позивачці у сфері трудових відносин були порушені, то вона має право на відшкодування їй моральної шкоди. Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач внаслідок тривалої (протягом 10 років) невиплати відповідачем заробітної плати, додаткові зусилля для організації свого життя, які докладала позивач для відновлення порушених прав (звернення до різних інстанцій з метою примусового виконання рішення суду, неодноразових звернень до відповідача з метою добровільного виконання ним рішення суду, до правоохоронних органів, а також до суду за захистом порушеного права), а також те, що внаслідок незарахування до трудового стажу періоду роботи позивача керівником комунального підприємства та несплати відповідачем податків з її заробітної плати позивач втратила трудовий стаж, який не було враховано їй при призначенні пенсії (а.с. 20-22), суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000 грн. є обґрунтованими, справедливими та пропорційними, відтак також підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved