Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 522697,67 грн. за кредитним договором № DNU0GK00001612 від 22.04.2008 року, яка складається з наступного: 452890, 61 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 69807, 06 грн. - 3 % річних від простроченої суми. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 22.04.2008 року уклали кредитний договір № DNU0GK00001612. Згідно договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 284618,03 грн. на термін до 22.04.2015 р., а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Відповідно договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, відповідач зобов`язання за договором не виконала. 08.05.2012 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Криничанського районним судом Дніпропетроської області з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідача. 24.12.2012 року Криничанським районним судом Дніпропетровської області було винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, винесення рішення Криничайським районним судом Дніпропетровської області від 24.12.2012 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Прострочена сума заборгованість становить 256 616,40 грн. Оскільки, з Відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Криничанським районним судом Дніпропетровської області від 24.12.2012 року, тобто за період з 22.04.2008 року по 03.05.2012 року, то за період після подання позовної заяви від 08.05.2015 року, з 09.05.2015 по 27.07.2021 року Відповідач має заборгованість у розмірі - 522697.67 грн., яка складається з наступного: 452890,61 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 69807.06 грн. - 3 % річних від простроченої суми, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. В судове засідання представник позивача не з`явився, зазначивши у позовній заяві клопотання про розгляд справи за відсутності представника банку у разі його неявки. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечував в повному обсязі, просив відмовити у його здаволенні. У разі з`ясування судом підстав до задоволення позову просив відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з пропуском позовної давності. Суд, вислухавши в судовому засіданні пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 22.04.2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № DNU0GK00001612, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку у сумі 252500 грн. на придбання нерухомості. Кредит надається в обмін на зобов1зання позичальника по поверненню кредиту, сплати відсотків, винагороди в зазначені договором строки. Кредит видано на строк з 22.08.2008 по 22.04.2015 року (арк.с.9,10) Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 24.12.2012 року в рахунок погашення заборгованості в розмірі 860776, 09 грн. за кредитним договором № DNU0GK00001612, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 22.04.2008 року звернуто стягнення на належний згідно договору купівлі - продажу від 23.04.2008 року [PERSON] будинок загальною вартістю 104738 грн., на земельній ділянці, площею 2500 кв.м., які розташовані по [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки. Встановлено спосіб реалізації будинку шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною 104748 грн. Вирішено питання про стягнення судового збору (арк.с.3-4). Відповідно до ч. 3, ч.4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст. 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України. Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З аналізу статей 526, 599, 611, 625 ЦК України вбачається, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року справа № 916/190/18. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру простроченої заборгованості відповідача за кредитним договором № DNU0GK00001612 від 22.04.2008 року в розмірі 256616 грн. 40 коп., на яку нараховуються інфляційні збитки та 3% річних, розрахунку заборгованості за договорм не надано, розрахунок проведний позивачем щодо суми інфляційних збитків та 3% річних достатнім доказом на підтвердження позовних вимог бути не може, а тому суд позбавлений можливості пересвідчитись у законності та обґрунтованості вимог позивача. Таким чином, позовні вимоги про стягнення інфляційних збитків та 3% річних задоволенню не підлягають, у зв`язку з недоведеністю. Розглядаючи клопотанняпредставника відповідача [PERSON] - адвоката Мелещука Г.М. про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)». Таким чином, у задоволенні позовної заяви про стягнення заборгованості, слід відмовити, у зв`язку з відсутністю правових підстав у її задоволенні, а не з підстав пропуску строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed