Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 02.03.2021 року № 28-п про звільнення його з посади директора Державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» з підстав, передбачених ч.3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», п. 7-2 ст. 36 КЗпП України та припинення дії контракту № 3, укладеного з ним 22.01.2021 року; поновити його на посаді директора Державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» з 03.03.2021 року; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць; стягнути з Державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на його користь грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 03.03.2021 року і до моменту фактичного поновлення на роботі; зобов`язати Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» відомості про застосування до нього заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади». Позов обґрунтовує тим, що, до нього не можуть бути застосовані норми Закону України «Про очищення влади» та вважає дії Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства неправомірними, а його звільнення з посади директора державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» - незаконним і таким, що грубо порушує його основоположні права і свободи, визначені у міжнародно-правових актах та гарантованих Конституцією України, тому змушений звернутися із даним позовом до суду. Оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до нього, щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, вважає їх непропорційними, невиправданими та такими, що не є необхідними у демократичному суспільстві, Міністерством не наведено відомостей про наявність фактів його протиправної поведінки, спрямованих на узурпацію влади Президентом України [PERSON] , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а наказ № 28-П від 02.03.2021 про його звільнення не містить обґрунтування, що він міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму. Вважає, що оскаржуваний наказ не відповідає критеріям правомірності, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у його позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції. Посилаючись на обгрунтування, викладені в позовній заяві, додаткових поясненнях, просить задовольнити позов. Ухвалою суду від 16.04.2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, відповідачам надано термін для подання відзиву на позов. 03.06.2021 року відповідачем - Міністерством юстиції подано відзив на позов. 14.06.2021 року відповідачем Міністерством економіки подано відзив на позов та зазначено про зміну назви позивача Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на Міністерство економіки відповідно до постанови КМУ № 50 від 21.05.2021 року. 07.07.2021 року позивачем подано відповідь на відзив Міністерства економіки та відповідь на відзив Міністерства юстиції. 21.07.2021 року відповідачем Міністерством юстиції подано заперечення на відповідь на відзив позивача. Ухвалою суду від 10.08.2021 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, посилаючись на обставини, що в ньому викладені, надані додаткові пояснення та розрахунок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, просили позов задовольнити та визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 02.03.2021 року № 28-п про його звільнення з посади директора Державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» з підстав, передбачених ч.3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», п. 7-2 ст. 36 КЗ пП України, поновити його на посаді директора Державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» з 03.03.2021 року, стягнувши з підприємства на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 322 036,88 грн., рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 25 679,59 грн. допустити до негайного виконання і зобов`язати Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» відомості про застосування до нього заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади». Представник відповідача - Міністерства економіки, який брав участь у розгляді справи в режимі відео конференції, в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов, зазначив, що звільнення позивача відбулось в межах законодавства, за результатами перевірки встановлено, що до позивача застосовуються заборони, передбачені нормами Закону України «Про очищення влади» на підставі критерію здійснення очищення влади та встановлено, що позивач у період з 15.12.2009 року по 08.04.2013 року перебував на посадах заступника начальника управління - начальника відділу УСБУ в Кіровоградській області та заступника начальника управління - начальника відділу УСБУ в Івано-Франківській області, а тому його звільнено з посади правомірно, стягнення грошового забезпечення не передбачено діючим законодавством, просить відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача - Міністерства юстиції в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що вимоги позивача є передчасними, відомості щодо позивача внесені відповідно до норм діючого законодавства, підстави виключити їх з реєстру відсутні. Представник відповідача - Державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» в судовому засіданні пояснила, що до підприємства заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку і якщо судом буде задоволено позов позивача, то підприємство виплатить кошти. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідачів, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 22.01.2021 року обіймав посаду директора Державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» як такий, що пройшов конкурсний відбір на цю посаду, на термін три роки та на умовах, визначених контрактом № 3 від 22.01.2021 року. Статтею 2 КЗпП України визначено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Стаття 21 КЗпП України визначає, що трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. Заява працівника та наказ роботодавця є письмовою угодою між роботодавцем та працівником та є підставою виникнення трудових відносин. Особливою формою письмового трудового договору є контракт, який укладається між власником (уповноваженим органом управління) та керівником підприємства, в якому вказуються основні та особливі умови трудових взаємовідносин між власником та керівником, строк на який прийнятий останній, заробітна плата, права і обов`язки, підстави звільнення та інші умови. Укладання контракту є правом роботодавця, а не його обов`язком. Наказом № 28-п Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 02.03.2021 року позивача [PERSON] звільнено із займаної посади на підставі ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», п. 72 ст. 36 КЗпП України. Згідно з п.7-2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема підстави, передбачені Законом України «Про очищення влади». Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначено Законом України «Про очищення влади». 16.10.2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року № 1682-VII (далі - Закон № 1682-VII). Частиною1 ст.1 Закону № 1682-VII визначено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України [PERSON] , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (ч.2 ст.1 Закону № 1682-VII). Протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (ч. 3ст. 1 Закону № 1682-VII). Статтею 2 Закону № 1682-VII передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). Відповідно до пункту 6 частини 1статті 2 Закону № 1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо, зокрема, начальницького складу органів внутрішніх справ. Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону № 1682-VII. Згідно з пунктом 8 частини 1статті 3 Закону № 1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25.02.2010 року по 22.02.2014 року - керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Закон № 1682-VII був предметом оцінки Європейської комісії «За демократію через право» (далі - Венеціанська комісія) за зверненням моніторингового комітету Парламентської Асамблеї Ради Європи, за результатами якої Комісією схвалено два висновки: 1) Проміжний висновок № 788/2014 на 101-й пленарній сесії 12-13.12.2014 року у м. Венеція (далі - Проміжний висновок № 788/2014), 2) Остаточний висновок № 788/2014 на 103-му пленарному засіданні 19-20.06.2015 року у м. Венеція (з урахуванням змін, унесених до Верховної Ради України 21.04.2015 року) (далі - Остаточний висновок № 788/2014). Питання конституційності, зокрема положень пунктів 7, 8, 9 частини першої пункту 4 частини другої статті 3 у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII на відповідність положенням статті 38, частини другої статті 61, частини першої статті 62 Конституції України вирішуються Конституційним Судом України. Верховний Суд у рішенні від 18.09.2018 року у справі № 800/186/17 дійшов висновку, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувалися на приписах статей 58, 61 і 62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Вказані гарантії, за висновком Суду, не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб. Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.01.2019 року у справі № 800/186/17. У справі № 800/186/17 Верховний Суд вказав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за неналежне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї). Уданій справі Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб. Разом з тим, необхідно врахувати, що на необхідності доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону № 1682, як на загальновизнаному міжнародному стандарті. Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій. З 01.05.2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІІ. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону № 889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби. Державне підприємство Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації утворено з метою забезпечення реалізації економічних інтересів держави, задоволення потреб населення та суб`єктів господарювання будь-якої форми власності в продукції, послугах у сфері стандартизації, метрології, оцінки (підтвердження) відповідності (сертифікації) та захисту прав споживачів згідно з вимогами законодавства та одержання прибутку. Судом встановлено, що Державне підприємство Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації не є суб`єктом надання адміністративних послуг відповідно до критеріїв здійснення очищення влади (люстрації), відповідно пункту 8 статті 3 Закону України «Про очищення влади» та Закону України «Про адміністративні послуги» від 04.07.2013 року, а тому керівник державного підприємства не є публічною особою, його посада не відноситься до посад державної служби і не належить до сфери управління суб`єкта надання адміністративних послуг і не підпадає під дію Закону України «Про очищення влади». З матеріалів справи, вбачається, що 25.01.2021 року Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства складено довідку та висновок про результати перевірки щодо позивача - директора Державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» [PERSON] , передбаченої Законом України «Про очищення влади», відповідно до якої зазначено, що до позивача застосовуються заборони, передбачені частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», що визначені пунктом 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади». В описовій частині довідки про результати вивчення особової справи позивача, Міністерством зазначено про отриманні повідомлення від Служби Безпеки України та Національного агентства з питань запобігання корупції. Згідно з матеріалами справи запити в порядку п.1, 2 частини п`ятої статті 5 Закону України «Про очищення влади», щодо застосування заборон стосовно позивача за критеріями, визначеними пунктом 3 частини четвертої статті 3 Закону України «Про очищення влади» на адресу Служби Безпеки України та Національного агентства з питань запобігання корупції, були складені Міністерством 26.01.2021 року, а відповіді були складені Національним агентством з питань запобігання корупції від 27.01.2021 року, згідно якої, Національне агентство повернуло запит Міністерству, оскільки Закон України «Про очищення влади» не наділяє агентство повноваженнями про проведення такої перевірки, а від Служби Безпеки України надано інформацію 18.02.2021 року, згідно якої зазначено, що перевірка наявних матеріалів показала відсутність заборон щодо позивача, оскільки з 15.12.2009 року по 04.09.2012 року обіймав посаду заступника начальнику управління-начальника відділу УСБУ в Кіровоградській області, а з 04.09.2012 до 08.04.2013 року - заступника начальника управління-начальника відділу УСБУ в Івано-Франківській області. Тобто Міністерство економіки , не дочекавшись відповідей від Національного агентства з питань запобігання корупції та Служби Безпеки України, самостійно прийняло рішення щодо застосування заборон до позивача, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», без врахування вимог Закону України «Про очищення влади», Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 563, Плану проведення перевірок відповідно до Закону України «Про очищення влади», затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1025-р. Суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулось без зазначення підстав та доведеності конкретних фактів вчинених ним правопорушень, що призвело до порушення конституційних принципів рівності громадян перед законом та індивідуального характеру юридичної відповідальності, а також права на працю, Міністерством економіки не наведено відомостей про наявність фактів протиправної поведінки позивача, спрямованих на узурпацію влади Президентом України [PERSON] , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а наказ № 28-П від 02.03.2021 року не містить обґрунтування, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму, оскаржуваний наказ не відповідає критеріям правомірності, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.06.2020 по справі № 817/3431/14. Верховний Суд у справі № 817/3431/14 дійшов висновку, що заходи такої суворості, як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років, не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацію влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було звільнено. У постанові від 21.05.2014 року у справі № 6-33цс14 Верховний Суд України зазначив, що у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. Звільнення позивача здійснено лише на підставі того, що він працював на певній посаді у відповідний період, встановлення конкретних функцій, які він виконував, та їх зв`язку з антидемократичними тенденціями та подіями, що відбулися в зазначений період не встановлено, до позивача застосована міра колективної відповідальності, а тому оскаржуваний наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 02.03.2021 року № 28-п про звільнення [PERSON] з посади директора Державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» з підстав, передбачених ч.3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», п. 7-2 ст. 36 КЗ пП України є протиправним і підлягає скасуванню. Зважаючи на те, що позивача протиправно звільнено з посади 02.03.2021 року, він має бути поновлений на цій посаді з 03.03.2021 року. Відповідно дочастини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до пунктів 2, 5, 8 Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується зокрема у випадках вимушеного прогулу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд застосовує положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, зокрема п. 10 даного Порядку щодо застосування коефіцієнту коригування, та стягує з Державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2021 року по 04.02.2022 року в розмірі 322 036,88 грн., враховуючи уточнений розрахунок середньої заробітної плати за вказаний період, який наданий позивачем з розрахунку 1 388,09 грн. на кількість робочих днів (березень 2021 року - 20 робочих днів, квітень 2021 року - 22 робочих дні, травень 2021 року - 18 робочих днів, червень 2021 року - 20 робочих днів, липень 2021 року - 22 робочих дні, серпень 2021 року - 21 робочий день, вересень 2021 року - 22 робочих дні, жовтень 2021 року - 20 робочих днів, листопад - 2021 року - 22 робочих дні, грудень 2021 року - 22 робочих дні, січень 2022 року - 19 робочих днів, лютий 20222 року - 4 робочих дні). Аналогічна правова позиція в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу висловлена Верховним Судом в постанові від 12.12.2018 року у справі № 826/25887/15. Відповідно до пунктів 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, а тому суд рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 25 679,59 грн. допускає до негайного виконання. Щодо зобов`язання Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Проьочищення влади" відомості про застосування до позивача заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади» суд відмічає наступне. Дані вимоги підлягають задоволенню, саме таку позицію викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 13.10.2021 року в справі № 826/4249/15, зокрема в даній постанові зазначено: підстави для зобов`язання Міністерства юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VII, відомості стосовно [PERSON], оскільки наслідкові дії Міністерства юстиції України щодо внесення прізвища позивача до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VII, призводять до негативних наслідків для репутації позивача та неможливості реалізації ним конституційного права на працю. Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.10.2020 року у справі № 826/17794/14 та від 19.11.2020 року у справі № 826/6973/15. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону № 1682-VII відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» , що формується та ведеться Міністерством юстиції України. Порядок формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», а також надання відомостей з нього визначає Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», затверджене наказом Міністерства юстиції України від 16.10.2014 року № 1704/5. Пунктом 9 Положення встановлено, що реєстратори в межах своєї компетенції вносять до Реєстру та вилучають з нього у порядку, визначеному цим Положенням, відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», надають інформацію з Реєстру у випадках, визначених частиною другою статті 7 Закону України "Про очищення влади" виконують інші функції, передбачені цим Положенням. Згідно з пунктом 4 Положення Держатель Реєстру - Міністерство юстиції України. Відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною четвертою статті 1 цього Закону, оприлюднюються на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та вносяться до Реєстру протягом трьох робочих днів з дня надходження із Державної судової адміністрації України до Міністерства юстиції України наданої з Єдиного державного реєстру судових рішень електронної копії рішення суду, яке набрало законної сили. Державна судова адміністрація України надсилає до Міністерства юстиції України таку електронну копію рішення суду не пізніш як на десятий день з дня набрання ним законної сили. На виконання вказаних положень Міністерством юстиції України внесена відповідна інформація про позивача до Реєстру, і вона наявна станом на день подачі позову. Пунктом 5 розділу ІІ Положення зокрема передбачено, що підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», є надходження до Реєстратора: обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади», від органу, який проводив перевірку; відповідного судового рішення, яке набрало законної сили; відповідних документів про смерть особи, відомості щодо якої внесені до Реєстру; інші випадки, визначені законом. За змістом рішення ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України» Суд розглядав внесення відомостей про осіб заявників до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VII, як одного із трьох аспектів, які вплинули на приватне життя заявників у контексті статті 8 Конвенції. Суд вважав, що поєднання цих заходів мало дуже серйозні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної і професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них. ЄСПЛ констатував, що відомості про застосування до заявників заходів, передбачених Законом № 1682-VII, було одразу оприлюднено ще до того, як було розглянуто їхні позови. Закон № 1682-VII не вимагав будь-якого доведення індивідуальної вини, а його оголошена мета полягала в «очищенні» державної служби від осіб, які асоціювалися з «узурпацією влади», підривом основ національної безпеки та оборони і порушеннями прав людини. За таких обставин застосування заходів, передбачених Законом № 1682-VII, ймовірно було тісно пов`язано із соціальною та професійною стигматизацією, як стверджували заявники. Не стверджувалося, що на практиці Закон не мав такого ефекту (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 210). Венеціанська комісія також висловлювала свої зауваження до Закону № 1682-VII, на які в тому числі посилався і ЄСПЛ під час розгляду справи «Полях та інші проти України». У пунктах 98-100 Проміжного висновку № 788/2014 Венеціанська комісія відзначила, що проблематичними є положення статті 7 Закону № 1682-VII, відповідно до якого відомості про осіб, які підлягають люстрації, вносяться до Єдиного реєстру осіб, які підпадають під дію цього Закону, що створюється і ведеться Міністерством юстиції України, із публікацією на веб-сайті вказаного міністерства особистих даних і результатів перевірки особи і наданням її для вільного користування. Венеціанська комісія нагадала, що вже раніше у своєму консультативному висновку стосовно «Колишньої Югославської Республіки Македонія» заявляла, що «публікація до ухвалення рішення суду є проблематичною у зв`язку зі статтею 8 ЄСПЛ. Негативний вплив такої публікації на репутацію особи навряд чи може бути усунений пізніше вилученням її імені з реєстру, а потерпілий не має засобів, щоб захистити себе від такого негативного впливу. Останнє може бути адекватним заходом, необхідним у демократичному суспільстві, коли співпраця встановлюється остаточно, а не раніше. Тому публікація повинна відбуватися тільки після ухвалення рішення суду» (пункт 99 Проміжного висновку № 788/2014). Оскільки у Законі № 1682-VII не гарантується, що публікація дозволяється тільки після остаточного рішення суду, то, за висновком Венеціанської комісії, як така ця норма піднімає очевидні проблеми сумісності зі статтею 8 Конвенції (пункт 100 Проміжного висновку № 788/2014). Суд приходить до висновку, що наслідкові дії Міністерства юстиції щодо внесення прізвища позивача до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VII, призводять до негативних наслідків для репутації позивача та неможливості реалізації ним конституційного права на працю, а тому обраний спосіб захисту порушеного права шляхом зобов`язання Міністерства юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VII, відомостей стосовно позивача, підлягають задоволенню. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 19.11.2020 року у справі № 826/6973/15. Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до вимог ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а тому на користь держави з Міністерства економіки підлягає стягненню судовий збір в сумі 4 540,00 грн. щодо двох вимог немайнового характеру, з Міністерства юстиції України судовий збір в сумі 2 270,00 грн. та з Державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» судовий збір в сумі 4 830,55 грн. щодо вимоги майнового характеру.

Outcome: approved