Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

Позивачем подано до суду позов до Прилуцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Прилуцької міської ради Чернігівської області про скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 01 вересня 2014 року працює в Прилуцькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №2 на посаді вчителя математики. 29 жовтня 2021 року начальником управління освіти Прилуцької міської ради Правосуд О. видано наказ за №135 «Про заходи щодо запобігання поширенню респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2 в закладах освіти міста», відповідно до якого керівникам закладів дошкільної, загальної та позашкільної освіти наказано забезпечити з 31 жовтня 2021 року організацію освітнього процесу, відповідно до рішення міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, та покладено персональну відповідальність на керівників закладів дошкільної, загальної середньої та позашкільної освіти за дотриманням вимог чинного законодавства України щодо працівників, визначених наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року за №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». 05 листопада 2021 року позивача повідомлено під розпис про можливе відсторонення від роботи у разі не надання до часу виходу на роботу 08 листопада 2021 року документу, що підтверджує наявність профілактичного щеплення проти СОVID-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Наказом в.о.директора Прилуцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Вертелецького В. від 05 листопада 2021 року за №33-к «Про відсторонення від роботи» позивача відсторонено з 08 листопада 2021 року від роботи до усунення причин, що зумовили СОVID-19 без збереження заробітної плати у зв`язку з відмовою від профілактичних щеплень проти СОVID-19. Оскільки позивач вважає відсторонення її від роботи незаконним та прийнятим в порушення норм чинного законодавства, внаслідок чого порушено її право на працю, передбачене ст.43 Конституції України; ст.46 КЗпП України не передбачено такої підстави для відсторонення від роботи як відмова від проходження профілактичного щеплення проти COVID-19, а наказ МОЗ суперечить Законам України «Про захист населення від інфекційних хвороб», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", оскільки в них не передбачено обов`язкових щеплень від COVID-19, тому позивачем і подано до суду позов про визнання незаконним та скасування наказу №33-к від 05 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи» та поновлення її на роботі в школі на посаді вчителя математики, стягнення з відповідача на її користь середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та судових витрат по справі. Суд своєю ухвалою від 06 грудня 2021 року прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 20 січня 2022 року. Залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору управління освіти Прилуцької міської ради Чернігівської області та Прилуцьку міську раду Чернігівської області. 20 січня 2022 року суд ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 07 лютого 2022 року. Позивач та її представник адвокат Жайворонко І.В. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Крім того позивач при прийнятті рішення просила врахувати, що вакцинація від гострої респіраторної хвороби COVID-19 є правом, а не обов`язком особи. Наявні вакцини не пройшли клінічних випробувань та становлять небезпеку для її життя. Примусове проведення вакцинації проти COVID-19 суперечить Конституції України та чинному законодавству України. Стаття 46 КЗпП України не передбачає такої підстави для відсторонення від роботи, як відмова від проходження профілактичного щеплення проти COVID-19. Таке незаконне відсторонення її від роботи, припинення виплати заробітної плати є прямим обмеженням її права на працю, яке позбавляє її заробітної плати, і в цей спосіб порушує право на достатній рівень життя як для неї самої, і для її сім`ї. Представник відповідача в.о.директора школи Вертелецький В. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні, покликаючись на обставини викладені у відзиві. Зазначає, що видавши наказ «Про відсторонення від роботи» відповідач реалізував свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, зокрема і позивача. Позивач неодноразово наголошувала про свою незгоду з обов`язковою вакцинацією проти COVID-19, тому вказаний наказ про її відсторонення був виданий на підставі та відповідно до вимог норм чинного законодавства. Крім того Кодексом України про адміністративні правопорушення передбачена відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, і у випадку не вжиття ним таких виключних заходів як відсторонення позивача від роботи, до нього могли бути застосовані відповідні заходи, а саме накладено штраф як на посадову особу в розмірі від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Необґрунтованими вважає і позовні вимоги про поновлення позивача у виконанні трудових обов`язків та допуск до роботи, оскільки з посади вчителя позивач не звільнена, за нею зберігається її місце роботи. І в разі надання відповідних документів, вона негайно буде допущена до роботи. У зв`язку з цим не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу. Представник третьої особи управління освіти Прилуцької міської ради Чернігівської області Михайличенко В.В. в судовому засіданні щодо задоволення позову категорично заперечила, посилаючись на обставини, викладені у письмових поясненнях на позовну заяву. При цьому пояснила, що оскільки позивачем не було надано жодного документу щодо її обов`язкової вакцинації проти COVID-19, тому відповідач і видав наказ про відсторонення її від роботи, оскільки це прямо передбачено нормами чинного законодавства. Представники третьої особи Прилуцької міської ради Чернігівської області Луценко І.В. та Новіков Ю.М. у судовому засіданні щодо задоволення позову категорично заперечили, мотивуючи безпідставністю заявлених вимог. Суд, заслухав учасників справи, дослідив наявні у справі докази, повно та всебічно з`ясував обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі матеріалів справи, а саме трудової книжки, вбачається, що з 01 вересня 2014 року [PERSON] працює в Прилуцькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №2 на посаді вчителя математики (а.с.13-14). 29 жовтня 2021 року начальник управління освіти Прилуцької міської ради Правосуд О. видав наказ за №135 «Про заходи щодо запобігання поширенню респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 в закладах освіти міста», відповідно до якого керівникам закладів дошкільної, загальної та позашкільної освіти наказано забезпечити з 31 жовтня 2021 року організацію освітнього процесу, згідно з рішенням міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, покладено персональну відповідальність на керівників закладів дошкільної, загальної середньої та позашкільної освіти за дотриманням вимог чинного законодавства України щодо працівників, визначених наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року за №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (а.с.11). Відповідно до копії Повідомлення про можливе відсторонення від роботи, в.о.директор Прилуцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Прилуцької міської ради Чернігівської області Вертелецький В. на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року за №2153 та п.41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року за №1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236» повідомив [PERSON] про необхідність надання до 08 листопада 2021 року документу, що підтверджує: 1.Наявність профілактичного щеплення проти СОVID-19; 2. Медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. В разі ненадання до часу виходу на роботу 08 листопада 2021 року одного із зазначених документів, 08 листопада 2021 року [PERSON] буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст.46,94 КЗпП та ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». При цьому проінформовано, що на період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати за особою буде збережено місце роботи, проте, цей період не ввійде до страхового стажу для призначення пенсії та оплати тимчасової непрацездатності, адже за цей період роботодавець не сплачуватиме страховий внесок. На час такого відсторонення оплата праці працівників здійснюється з урахуванням ч.1 ст.94 КЗпП, ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці». Період відсторонення без збереження зарплати не ввійде й до стажу, що дає право на щорічну відпустку, відповідно до ст.9 Закону України «Про відпустки» (а.с.10). Це повідомлення [PERSON] отримала та ознайомилася 05 листопада 2021 року, що підтверджується її особистим підписом, та не заперечувалося в судовому засіданні. Наказом в.о.директора Прилуцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Вертелецького В. від 05 листопада 2021 року за №33-к «Про відсторонення від роботи» [PERSON] , вчителя математики, відсторонено з 08 листопада 2021 року від роботи до усунення причин, що зумовили СОVID-19 без збереження заробітної плати. Підстава: відмова від проходження профілактичних щеплень проти СОVID-19, обов`язковість яких визначена наказом Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року за №2153, повідомлення про можливе відсторонення від роботи (а.с.12). З наказом [PERSON] ознайомилась під розпис 05 листопада 2021 року, що підтверджується її особистим підписом, та не заперечувалося в судовому засіданні. У судовому засіданні та у своїй позовній заяві, позивач неодноразово зазначає про свою категоричну відмову від проходження профілактичних щеплень проти СОVID-19, вказуючи на своє право, а не обов`язок щодо вакцинації. Вважає положення наказу МОЗ від 04.10.2021 за №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та вакцинацію проти COVID-19, незаконними. Зазначає про недовіру запровадженій в Україні вакцинації проти коронавірусної інфекції та вказує про відмову від будь- яких медичних втручань. Позивач підтвердила, що після отримання повідомлення про необхідність надання відповідачу вказаних у ньому документів до 08 листопада 2021 року, вона такі документи у вказаний термін відповідачу не надала та не має наміру проходити вакцинацію від COVID-19, оскільки вважає вакцину експериментальною, а примусову вакцинацію незаконною. З огляду на викладене, суд вважає доведеним ту обставину, що позивач ознайомлена з наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Разом з тим, відповідно до постанови КМУ№ 1236 від 09 грудня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - постанова КМУ№ 1236) на роботодавця покладено лише контрольну функцію, а не обов`язки по організації масової вакцинації працівників. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем було вжито заходів аби довести до відома позивача інформацію про те, що вона, як працівник закладу освіти, підлягає обов`язковій вакцинації проти COVID-19, а у випадку ухиляння чи відмови від вакцинації позивач буде відсторонений від роботи у встановленому законом порядку. При цьому суд враховує, що згідно із частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: - появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; - відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; - в інших випадках, передбачених законодавством. У визначенні поняття «законодавством» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. За змістом частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку,встановленому законом,ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Таким чином, частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлений інший випадок відсторонення працівника від роботи. Згідно із затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90) Положенням про Міністерство охорони здоров`я України головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (далі - МОЗ). Наказом МОЗ від 25 лютого 2020 року № 521 Перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39 такого змісту: «COVID-19». Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Відповідно до примітки до Переліку № 2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070). Крім того, Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України, яка відповідно до п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28 грудня 1992 року № 731, полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби CОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України,частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці»та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Тому відповідач, видавши 05 листопада 2021 року оспорюваний наказ № 33-к про відсторонення [PERSON] , застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено на законодавчому рівні. Крім того, суд звертає увагу, що за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка визначає порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, роботодавець може бути притягнений до адміністративної відповідальності за бездіяльність щодо невиконання контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень. Працівники, зокрема, мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 2 КЗпП України). Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, викладеними у пункті 10 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП). Порядок відсторонення чітко визначений статтею 46 КЗпП України. Так, за змістом вказаної норми відсторонення працівників від роботи здійснюється власником або уповноваженим ним органом у разі встановлення певних фактів. Відсутність інших умов порядку відсторонення не вказує на те, що такий порядок відсутній. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19) викладено висновок, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. В судовому засіданні позивач підтвердила, що після отримання повідомлення про необхідність надання відповідачу документів про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень в термін до 08 листопада 2021, вона такі документи у вказаний строк відповідачу не надала та не має наміру проходити вакцинацію від COVID-19. Щодо обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку згідно наказу МОЗ № 2153, то звільненими від такого обов`язку можуть бути лише працівники, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Відповідно протипоказання до вакцинації встановлюється сімейним або лікуючим лікарем, що фіксується у висновку про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. Позивач суду не надала доказів щодо наявності у неї абсолютних протипоказань до проведення вище вказаного профілактичного щеплення. Таким чином суд вважає, що відповідач, з метою забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача. Щодо доводів сторони позивача на неконституційність вказаних вище нормативно-правових актів, суд зауважує, що постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, у редакції чинній станом на 08 листопада 2021 року, стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та стаття 46 КЗпП України, неконституційними не визнавались, є чинними, у зв`язку з викладеним підлягають застосуванню. Також як на підставу задоволення позовних вимог позивач вказує, що зазнала протиправного втручання у її право на працю, через примушування до щеплення, яке проводиться в порушення закону, через те що вона позбавлена можливості заробляти собі на життя власною працею. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Вільний вибір та вільну згоду громадянина на працю можна визначити як свободу від примусу до праці, можливість самому розпоряджатись своїми здібностями до праці та самостійно приймати рішення відмовитись від певної роботи у разі, якщо умови роботи його не влаштовують. Законодавством України не встановлено обов`язок роботодавця чи держави забезпечити громадянина роботою з такими умовами, які він вимагає. Згідно із ч. 2 ст. 2 КЗпП України, працівники мають право на здорові і безпечні умови праці. За змістом ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, крім випадків укладення між працівником та власником або уповноваженим ним органом трудового договору про дистанційну роботу. Зважаючи на це, завданням держави та роботодавця є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права людини на працю та інтересами інших людей. Відповідно до ч.3 ст. 26 Закону України «Про освіту», керівник закладу освіти в межах наданих йому повноважень сприяє здоровому способу життя здобувачів освіти та працівників закладу освіти. У цій справі, індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівником, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, інших членів трудового колективу, які провели у встановленому державою порядку щеплення, дітей та інших учасників освітнього процесу. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України. Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу. Також судом враховується правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19. У вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в цьому питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим. Європейський суд з прав людини у своїй діяльності дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві та наголошує, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання (рішення у справах «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» від 08 квітня 2021 року, «Соломахін проти України» від 15 березня 2012 року). Європейський суд з прав людини висловлював думку, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання (параграф 33, 36 рішення у справі «Соломахін проти України» від 15 березня 2012 року, заява № 24429/03). Європейський суд з прав людини встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому в цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, Європейський суд з прав людини навів наступні аргументи: «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». У відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи: «285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій - не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в цьому контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером. Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач, ЄСПЛ вказав, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як результат позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. Викладені обставини також доводять, що позивач не була піддана дискримінації у зв`язку з ухиленням від щеплення. Стосовно доводів позивача про те, що вакцинація здійснюється не з метою профілактичного щеплення, а з метою клінічного випробування, слід зазначити, що таких доказів позивачем не надано, а відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 95 від 08 лютого 2021 року «Деякі питання державної реєстрації вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування», передбачено реєстрацію вакцин для профілактики COVID-19 дозволені для екстреного використання в Україні. Європейський суд з прав людини посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини, та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те, що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією… Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів. Отже, ураховуючи викладене вище, втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві. З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ України від 19 липня 1995 року № 133 належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції. У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначеного статтею 43 Конституції України, оскільки за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей, зокрема, учасників освітнього процесу. Отже, на підставі досліджених у справі доказів та аналізу норм чинного законодавства, ураховуючи вищенаведене у своїй сукупності, суд дійшов висновку, що відсторонення позивача від роботи було здійснено відповідачем відповідно до норм чинного законодавства, тому підстави для визнання незаконним і скасування оспорюваного наказу, відсутні. При цьому суд враховує, що оскільки позивача було відсторонено від роботи, а не звільнено з посади вчителя математики, а при відстороненні від роботи, трудові відносини з роботодавцем не припинились, працівник лише тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків, тому в задоволенні позовної вимоги щодо поновлення на роботі, слід відмовити. Зважаючи на те, що суд не встановив незаконності відсторонення позивача від роботи, тому уважає, що немає підстав для задоволення вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed