Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , 3-тя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, в якому просив: визначити постійне місце проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] із батьком - [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано наступним. З 07.03.2008 року [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] у шлюбі народилась дитина - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 29.08.2014 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва вказаний шлюб було розірвано. Позивач стверджує, що в подальшому відповідач від виконання батьківських обов`язків фактично самоусунулась, перестала враховувати інтереси та потреби дочки, дбати про її фізичний і духовний розвиток. [PERSON] занепокоєний тим, що після розірвання шлюбу відповідач почала вести аморальний спосіб життя, зловживати алкогольними напоями, регулярно приводити до квартири, де проживає дочка, різних чоловіків. Дані факти можуть підтвердити свідки, клопотання про допит яких буде заявлено окремо в порядку, встановленому ЦПКУ. На всі зауваження та побажання батька дитини щодо дотримання кращих умов проживання дочки та її безпеки, позивачка реагує негативно, вчиняє скандали та застосовує шантаж у вигляді заборони спілкування батька із дочкою. [PERSON] бажає спілкуватись із батьком, вона любить бувати у нього вдома та проводити разом час. Батько забезпечує дитину всім необхідним, піклується про навчання, виховання, лікування, харчування, відпочинок. При спілкуванні із батьком дитина, задоволена, щаслива, спокійна. Разом із батьком дівчинка проводить час не тільки цікаво, а і корисно. Вони відвідують музеї, атракціони, спектаклі та інші розвиваючі заходи. Вказане підтверджується, зокрема: з/д квитками від 13.07.2016 та від 17.04.2017; довідкою про екскурсійні тури з дитиною за 2017-2019 роки; квитком на новорічну виставу від 05.01.2020 року, квитанціями №1/05 та 1/04 про оплату навчання дитини тощо. Позивач створив дитині гарні умови для проживання. Дитина має у батька в квартирі свою окрему кімнату, ліжко, куточок для гри та навчання, а також всі інші необхідні речі, що може бути підтверджено актом обстеження побутових умов проживання дитини. Відповідач неодноразово порушувала право батька на спілкування із дитиною, влаштовувала скандальні сварки на очах дитини, забороняла дівчинці телефонувати батьку, не впускала останнього, коли той приїздив у гості. У зв`язку із цим позивач був змушений звернутись по допомогу до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації для встановлення графіку побачень із дитиною. Розпорядженням служби №410 від 14.07.2020 позивачу було встановлено відповідний порядок спілкування. Розуміючи, що дитині нестерпно боляче і образливо бути в центрі конфлікту, позивач [PERSON] до останнього намагався налагодити стосунки із відповідачкою, просив припинити її чинити на дитину психологічний тиск, вказував на необхідність зміни ставлення до виховання дочки, просив створити для дитини нормальні комфортні умови дитинства. Проте, 16.08.2020 року сталась чергова неприпустима ситуація, яка однозначно свідчить про те, що відповідач не спроможна відповідально поводити себе перед дитиною та належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. Так, 16.08.2020 малолітня [PERSON] зателефонувала батьку із проханням терміново забрати її з квартири матері. Дитина знаходилась у стресовому істеричному стані, була налякана, плакала, та благала батька забрати її, оскільки мати в цей час, будучи у стані алкогольного сп`яніння, влаштувала грандіозний скандал із своїм співмешканцем, не зважала на присутність дитини та займалась вирішенням своїх особистих проблем. На прохання дочки, позивач негайно виїхав до квартири колишньої дружини та забрав дитину до себе. У світлі вищевказаних подій, позивач повідомив про дану ситуацію службу у справах дітей та сім`ї, а також органи поліції, що підтверджується відповідними заявами від 17.08.2020 та 19.08.2020. 27.08.2020 відповідачка з`явилась до спеціалізованої школи № 97 імені О.Теліги, куди на навчання відповідач влаштував дочку. Відповідачка влаштувала скандал, в черговий раз осоромивши дитину, чим спричинила їй душевні страждання та емоційний дискомфорт. Нажаль подібні ситуації виникають надзвичайно часто, дитина живе у стані постійного стресу, є свідком регулярних скандалів, спостерігає як дорослі вживають алкоголь, лаються, і навіть інколи б`ються. Позивач впевнений, що така атмосфера негативно впливає на психіку маленької дочки та безсумнівно призведе у майбутньому до негативних наслідків. Позивач переконаний, що подальше постійне проживання дочки із матір`ю є неможливим, оскільки методи виховання відповідачки є неприпустимими, дитина постійно телефонує та плаче, зазнає моральних страждань та відчуває відчай у зв`язку із ситуацією, у якій опинилась через безвідповідальність матері. Позивач вважає, що дитина матиме можливість нормально жити та розвиватись, тільки якщо проживатиме із батьком. Також позивач переконаний, що дитина відповідачку насправді обтяжує, а її зацікавленість проживати разом із дитиною обумовлена виключно бажанням отримувати аліменти від позивача, оскільки іншого доходу відповідач не має. Разом із цим, позивач абсолютно не заперечує щодо контакту матері із дочкою, а навпаки вважає, що дитині необхідне повноцінне спілкування із обома батьками. Наразі [PERSON] перебуває з батьком за адресою [ADDRESS] . До матері дівчинка повертатися боїться. Вказане підтверджується її особистими поясненнями працівнику соціальної служби, яка спілкувалась з дівчинкою з метою встановлення її волевиявлення. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. 06 жовтня 2020 року, в порядку ст. 178 ЦПК України відповідачем подано Відзив на позовну заяву, в якому відповідач просила відмовити у позові [PERSON] до неї про місце проживання доньки [PERSON] , [INFO] із батьком в повному обсязі. Відповідач зазначає, що після розлучення, за домовленістю, донька постійно проживала з нею, а саме до [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Згідно рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 квітня 2020 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 09 січня 2020 року і до повноліття дитини. Тобто, по аліментам виникла значна заборгованість. У її власності перебуває квартира [ADDRESS] , де її дочка та вона зареєстровані та проживали разом з нею до 16.08 2020 р., це підтверджується копією договору купівлі продажу квартири. Вона повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається вихованням, слідкую за розвитком та здоров`ям дитини. Згідно характеристики Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №189 з поглибленим вивченням англійської та німецької мов учениці 3-А класу [PERSON] , вона навчається в школі №189 з першого класу. За час навчання зарекомендувала себе як здібна, відповідальна, дисциплінована учениця. Учбовим матеріалом володіє на достатньому рівні, має гарно розвинене мовлення, логічне мислення. Виявляє зацікавленість до навчання. В [PERSON] чудова пам`ять, швидко запам`ятовує навчальний матеріал та вміло оперує вивченим матеріалом. На уроках уважна, працює додатково, успішно виконує творчі завдання. Дівчинка активно приймає участь в усіх класних конкурсах та позакласних заходах. [PERSON] чемна, ввічлива та вихована. Доброзичливо ставиться до однолітків, дружелюбна, поважає старших. Завжди охайна, доглянута, свої речі тримає в порядку. Домашні завдання виконує добросовісно. До школи приходить вчасно, без запізнень. Згідно Розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 24.07.2020 року № 410 було визначено порядок спілкування батька, [PERSON] , з малолітньою [PERSON] , [INFO] , відповідно до встановленого графіку, а саме: перший і третій тиждень місяця з 18.00 год. п`ятниці до 19.00 год. неділі. Вона ніколи не перешкоджала і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню батька з дитиною. Вона повністю віддає дитині свою любов і турботу, велику увагу приділяю ії Розвитку. Окрім відвідин шкільного навчального закладу, вона з донькою читає книжки, перевіряє домашні шкільні завдання, вивчає разом англійську мову, математику, водить на додаткові курси з англійської мови на заняття з гімнастики тощо. Батько дитини іноді приходив до доньки, а саме 2-3 рази в місяць брав її гуляти та в гості до себе, але в зв`язку з цим виникали проблеми у неї із здоров`ям, а саме вони харчувались у кафе « МакДональдз » та в інших кафе, іноді давав їй гроші на булочки та морозиво, тощо. При цьому Відповідачу відомо, що донька страждає шлунково - кишковими захворюваннями, в наслідок чого їй доводилося брати лікарняні листи та лікувати доньку. В 21 годині 00 хвилин 16.08.2020 року [PERSON] проник в її квартиру, відкривши двері своїм ключем та забрав доньку [PERSON] незважаючи на її присутність та без її дозволу, при цьому штовхав та вдарив її дверима. [PERSON] було порушено Розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 24.07.2020 року №410, яким було визначено порядок спілкування батька, [PERSON] , з малолітньою донькою. Крім цього, без її дозволу Відповідач забрав із Спеціалізованої школи І-Ш ступенів №189 з поглибленим вивченням англійської та німецької мов Деснянського району міста Києва особову справу та медичну картку нашої доньки [PERSON] . Згідно довідки Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №189 з поглибленим вивченням англійської та німецької мов Деснянського району міста Києва від 26.08.2020 №110 [PERSON] буде зарахована до 4-А класу Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №189 з поглибленим вивченням англійської та німецької мов Деснянського району міста Києва при наявності необхідних документів (особової справи, медичної картки). [PERSON], повідомила мені, що [PERSON] та його дружина [PERSON] , 1972 р.н., захворіли на Ковід - 19, а донька [PERSON] сиділа в окремій кімнаті одна закрита (в самоізоляції) при цьому наголошує, що їй тільки 9 років. Зрозуміло, що через хворобу [PERSON] не міг доглядати належним чином за дитиною, крім того існувала загроза захворіти [PERSON] Ковід - 19, це реальна погроза здоров`ю доньки, але він утримував її біля себе. Такі дії Відповідача завдають шкоди здоров`ю дитини та прямо порушують вимоги рекомендацій лікарів, та положень ч.2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, які закріплюють обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач, [PERSON] , проживає у своєї дружини нібито за адресою: [ADDRESS] , яка не належить йому на праві приватної власності. Своєї повноцінної квартири у власності він не має. Крім цього, позивач зазначає, що доньку Позивач забирав тільки у вихідні дні, і не щотижня, а тому виникає питання коли донька могла займатись у кіношколі, за яку Позивач нібито заплатив ФОП [PERSON] 6 600 грн. 00 коп. за період грудень 2019 року та січень, лютий 2020 року згідно квитанцій до прибуткового ордеру №1/04 від 09 січня 2020 року та №1/05 від 05 грудня 2019 року. Саме які заняття позивач оплачував та чому донька там навчилась. 08.12.2020 року до Деснянського районного суду міста Києва надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач просив відхилити доводи викладені відповідачем у відзиві. 15.12.2020 року відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, в якому просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Протягом підготовчого розгляду справи позивач, представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Протягом підготовчого розгляду справи відповідач, представник відповідача проти задоволення позову заперечували в повному обсязі. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації надав суду Висновок щодо визначення місця проживання малолітніх дітей № 109/04/40-2126 від 29.03.2021 року, відповідно до якого Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 червня 2022 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Протягом судового розгляду справи позивач, представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі. Протягом судового розгляду справи відповідач, представник відповідача проти задоволення позову заперечували в повному обсязі. Протягом судового розгляду справи представники Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації та Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації подали суду клопотання про розгляду справи за їх відсутності. В судовому засіданні була опитана [PERSON] , яка заявила про бажання проживати з батьком в категоричній формі. Додатково пояснила що батько не перешкоджає зустрічам з матір`ю та не налаштовує її проти матері. Допитані в якості свідки сторін надали суперечливі покази, щодо ставлення кожного з батьків до своїх батьківських обов`язків по відношенню до [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши наявні у справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 07.03.2008 року. [INFO] у шлюбі народилась дитина - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 29.08.2014 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва вказаний шлюб було розірвано. Сторонами не заперечується факт проживання малолітньої [PERSON] з батьком починаючи з серпня 2020 року. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Батьки дитини мають рівні права на участь у спілкуванні та вихованні дитини, незалежно від того, з ким із батьків мешкає дитина. Той з батьків, з ким мешкає дитина не може створювати безпідставні перешкоди чи обмежувати право іншого з батьків на вільне спілкування з дитиною на свій розсуд. Виключенням може бути лише такі форми та зміст спілкування, що шкодять інтересам дитини. Те, що дозволено одному з батьків, повинно бути дозволено й іншому, з огляду на рівність прав батьків. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ч.2 статтею 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. У випадку наявності спору між батьками про місце проживання дитини він вирішується органами опіки та піклування або судом. Одним із завдань Сімейного Кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Виховання у колі сім`ї, як раз передбачає у повній сім`ї, тобто при участі усіх членів родини, як молодших, так і старших, і баби з дідом у тому числі. Згідно зі ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст.2,8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відтак, будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За приписами ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Таким чином, на рівні національного законодавства встановлено перелік обставин, за наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з матір`ю. Такими є: відсутність у матері самостійного доходу; зловживання матір`ю спиртними напоями або наркотичними речовинами; аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч.1ст.33 Конституції). Однак визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Отже чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Згідно вимог ч.1, 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. З наведених положень закону та встановлених обставин справи вбачається, що визначення місця проживання дітей з батьком відповідає першочерговому врахування інтересів дітей. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Ухвалюючи саме таке рішення по справі, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Протягом судового розгляду стороною позивача було доведено існування фактів оспорювання відповідачем місця проживання спільної доньки. На підставі ст.51 Конституції України, Декларації прав дитини, ст.ст. 9,18 Конвенції про права дитини, ст.ст.12, 15 Закону України «Про охорону дитинства»,ст. ст. 19, 153, 157, 158, 159 257, 263 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved