Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

21.10.2021 представник позивача - адвокат Доценко Н.В., яка діє в інтересах позивача [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області з наступними вимогами: встановити факт постійного проживання [PERSON] однією сім`єю не менше п`яти років з [PERSON] у період з 01.10.2003 і до часу відкриття спадщини, тобто, до [INFO] ; визнати за [PERSON] у порядку спадкування за законом, після померлої [INFO] [PERSON] , право на земельну частку (пай) площею 7,38 умовних кадастрових гектар із земель реформованого КСП "Донецьке" на території Слобожанської селищної ради Чугуївського району (колишньої Нижньобишкинської сільської ради Зміївського району) Харківської області. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] померла [PERSON] , яка є спадкоємцем майна померлої [INFO] сестри [PERSON] , мешкала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 1958 року по день смерті [INFO] . На момент смерті [PERSON] в будинку за вказаною адресою мешкала і була зареєстрована [PERSON] , крім них в будинку більше ніхто не мешкав і не був зареєстрований, в тому числі малолітні та неповнолітні діти. За життя [PERSON] отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) розміром 7,38 умовних кадастрових гектара по КСП «Донецьке» серії ХР №0147672 від 25.06.1997 року на підставі розпорядження Зміївської районної адміністрації від 19.05.1997 року №301. Після смерті [PERSON] , в силу похилого віку, її сестра [PERSON] не встигла за життя оформити спадщину на земельну частку (пай). Але, враховуючи, що вона проживала з нею за однією адресою на день її смерті, вона є спадкоємицею після померлої сестри. З [INFO] по день смерті [INFO] [PERSON] [INFO] мешкала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На момент її смерті в будинку за вказаною адресою мешкали і були зареєстровані: племінник померлої позивач по справі - [PERSON] , [INFO] та його дружина [PERSON] [INFO] , крім них в будинку за вказаною адресою більше ніхто не мешкає і не зареєстрований, в тому числі малолітні та неповнолітні діти. Від імені [PERSON] , померлої [INFO] , заповіту не посвідчувалося, а тому спадкування відбулося за законом. [PERSON] була одинокою жінкою, близьких родичів не мала, а тому на момент її смерті не було осіб, які б могли спадкувати за законом у спосіб, передбачений статтями 1261-1263 ЦК України, оскільки позивач постійно проживав із [PERSON] однією сім`єю до часу відкриття спадщини, займався її похованням, не заявляв про відмову від спадщини, то на підставі частини 3 статті 1268 ЦК України, вважається таким, що її фактично прийняв, проте юридично не оформив. Згодом позивач вирішив юридично оформити спадщину та звернувся до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , однак, нотаріус відмовив у його видачі, у зв`язку із тим, що позивач не є спадкоємцем майна померлої, оскільки заповіт від імені померлої не посвідчувався, а родинний зв`язок між позивачем та спадкодавцем відсутній. Крім того, втрачений оригінал правовстановлюючого документу на земельну частку (пай), а саме сертифікат серії ХР №0147672. Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся суду із вимогою про встановлення факту його проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та вимогою про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 29.10.2021 провадження у зазначеній справі відкрито та призначено підготовче засідання. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 17.11.2021 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті та задоволено клопотання представника позивача адвоката Доценко Н. В. про витребування доказів. 06.12.2021 належним чином повідомлені учасники у судове засідання не з`явилися. Представник позивача [PERSON] - адвокат Доценко Н.В. надала до канцелярії суду заяву про розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивача, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі. Від Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області до канцелярії суду надійшов лист за підписом Слобожанського селищного голови Діхтяра Д., відповідно до якого, останній просить здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача та прийняти рішення по справі на розсуд суду. Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У зв`язку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального запису. Суд, дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Щодо позовних вимог в частині встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років суд зазначає наступне: Встановлено, що [INFO] у віці 91 року померла [PERSON] - копія Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 05 грудня 2011 Нижньобишкинською сільською радою Зміївського району Харківської області, актовий запис № 23 (а.с. 13). Відповідно до копії Акту обстеження, складеного 21.02.2019 депутатом Нижньобишкинської сільської ради Бекетовим С.М. в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дійсно проживала в будинку [ADDRESS] у період з листопада 2000 року по день смерті [INFO] (а.с. 9). З Довідки виданої Нижньобишкинською сільською радою Зміївського району Харківської області від 26.02.2019, вбачається, що [PERSON] , [INFO] була зареєстрована та мешкала за адресою: [ADDRESS] з 01.10.2003 та по день смерті [INFO] . На день смерті [INFO] разом з [PERSON] за вказаною адресою також були зареєстровані та мешкали: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . На момент смерті та по теперішній час, окрім зазначених осіб за даною адресою ніхто не мешкав та зареєстрований не був, в тому числі і малолітні та неповнолітні діти (а.с. 10). Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 Цивільного кодексу України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до частини першої статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі статтею 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 Цивільного кодексу України). Враховуючи вищенаведені приписи Цивільного кодексу України щодо спадкування, встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем матиме для позивача юридичне значення, оскільки дозволить підтвердити право [PERSON] на спадкування після померлої [PERSON] як спадкоємця четвертої черги. Згідно частини другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Отже, для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 Цивільного кодексу України необхідне встановлення таких юридичних фактів як: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та позивач (заявник) проживали однією сім`єю. Згідно частин 3, 5 статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Аналогічну норму містить пункт 3.21 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Як зазначено в Постанові № 7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Суд зазначає, що позивачем [PERSON] належними та допустимими доказами доведено факт його постійного проживання разом із спадкодавцем - тіткою [PERSON] , яка померла [INFO] , однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, за адресою: [ADDRESS] . Щодо вимог позивача про визнання права власності в порядку спадкування за законом після померлої [PERSON] , суд зазначає наступне: Відповідно до копії Свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 14.11.1953, копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 20.05.1988, копії актового запису про народження, реєстраційний номер 90 від 19.08.1927, архівної довідки № 0143/444 від 24.01.2022, батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 39,40, 41, 59). З копії Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] виданого 24.02.1998, вбачається, що [INFO] померла [PERSON] . З Довідки виданої Нижньобишкинською сільською радою Зміївського району Харківської області від 27.02.2019, вбачається, що [PERSON] , [INFO] була зареєстрована та мешкала за адресою: [ADDRESS] з 1958 року та по день смерті [INFO] . На день смерті [INFO] разом з [PERSON] за вказаною адресою також була зареєстрована та мешкала [PERSON] , [INFO] з 1958 року по [INFO] . На момент смерті та по теперішній, час крім зазначених осіб за даною адресою ніхто не мешкав та зареєстрований не був, в тому числі і малолітні та неповнолітні діти (а.с. 11). [INFO] померла [PERSON] - копія Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 05.12.2011, актовий запис № 23 (а.с. 13) Відповідно до копії Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 09.10.2021, актовий запис № 20, [INFO] у віці 82 років помер [PERSON] (а.с. 47). Відповідно до інформації наданої на адвокатський запит від 12.10.2021 начальником відділу № 3 Управління у Чугуївському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області Щербак Р. від 19.10.2021 № 544/0/435-21, [PERSON] отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) по КСП «Донецьке», серії ХР № 0147672 від 25.06.1997 на підставі розпорядження Зміївської районної адміністрації від 19.05.1997 № 301. Державний акт на право власності станом на 29.12.2012, згідно книг реєстрації державних актів на право власності, постійного користування, договорів оренди, земельних ділянок за [PERSON] в державному реєстрі не значиться (а.с. 12). Відповідно до інформації витребуваної судом від Державної нотаріальної контори Харківської області після померлих [INFO] [PERSON] та [INFO] [PERSON] з заявами про прийняття або відмову від спадщини, у встановлений законом шестимісячний термін до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався (а.с 37). Згідно частини 2 статті 25 Земельного кодексу України рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій. Відповідно до частини 1 статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно частини 1 статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до пункту «б» частини 3 статті 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій. Згідно із частини 3 статті 118 Земельного кодексу України громадяни працівники державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонери з їх числа, зацікавлені в одержані безоплатно у власність земельних ділянок, які перебувають у постійному користування цих підприємств, установ та організацій, звертаються з клопотанням про приватизацію цих земель відповідно до сільської, селищної, міської або районної ради, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації. Відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» від 10.07.1996 р. № 290/96 - ВР приватизація майна радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється шляхом перетворення їх у колективні сільськогосподарські підприємства або у акціонерні товариства за рішенням загальних зборів (зборів уповноважених). Таким чином, право [PERSON] на земельну частку (пай) виникло у неї за її життя і є її майновим правом, яке не припинилось внаслідок її смерті, та входить до складу спадщини. Таким чином, право на земельну частку (пай) в розумінні статей 181, 1218, 1219 Цивільного кодексу України є майновим правом яке не припинилось внаслідок смерті спадкодавця і у будь - якому випадку повинно бути успадковане. Так, після смерті [PERSON] залишилася спадщина до складу якої, зокрема, входить земельна частка (пай) площею 7,38 умовних кадастрових гектар із земель реформованого КСП «Донецьке» розташованих на території Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилась до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. З огляду на вищезазначені нормативні положення, норми ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але була прийнята спадкоємцями після 1 січня 2004 року, а якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року - застосовуються норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Враховуючи, що спадщина після померлої [PERSON] відкрилася [INFO] то до даних правовідносин застосовуються норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно із статтею 530 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Відповідно до статті 548 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до частин 1, 2 статті 549 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. [PERSON] на день смерті сестри [PERSON] проживала разом з нею, вела спільне господарство та даний факт ніким не оспорюється, то, відповідно [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті сестри [PERSON] , яка складається з прав спадкодавці майна на земельну частку (пай) площею 7,38 умовних кадастрових гектар із земель реформованого КСП "Донецьке" на території Слобожанської селищної ради Чугуївського району (колишньої Нижньобишкинської сільської ради Зміївського району) Харківської області, що посвідчено Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0147672 від 25.06.1997 виданого на підставі розпорядження Зміївської районної адміністрації від 19.05.1997 № 301 на ім`я [PERSON] . Щодо спадкових відносин після смерті [PERSON] то вони регулюються нормами діючого Цивільного кодексу України Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 Цивільного кодексу України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до частини 1 статті 1222 Цивільного кодексу України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 Цивільного кодексу України). Згідно до частини 1 статті 1265 Цивільного кодексу України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Відповідно до частин 4, 5 статті 1268 Цивільного кодексу України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною першою статті 1296 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частина третя цієї статті встановлює, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності з частиною 1 статті 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008 роз`яснено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення, при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Водночас, позивач не має можливості оформити свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі через необхідність в судовому порядку доводити факти, від яких залежить виникнення у позивача права на спадщину. Позивачем надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження обставин, викладених на обґрунтування позову, а відповідач проти задоволення позову заперечень не надав. З огляду на викладене, враховуючи, що судом встановлений факт постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, суд дійшов до висновку про наявність підстав для визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом, після смерті [INFO] [PERSON] на земельну частку (пай) площею 7,38 умовних кадастрових гектар із земель реформованого КСП "Донецьке" на території Слобожанської селищної ради Чугуївського району (колишньої Нижньобишкинської сільської ради Зміївського району) Харківської області, що посвідчено Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0147672 від 25.06.1997, виданого на підставі розпорядження Зміївської районної адміністрації від 19.05.1997 № 301 Отже, суд вбачає підстави для задоволення позову [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до статей 141, 142 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи характер спірних правовідносин та відсутність вимог про відшкодування судових витрат, витрати по сплаті судового збору з відповідачів на кориться позивача не стягуються.

Outcome: approved