Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

04 жовтня 2021 року представник заявника [PERSON] , який діє в інтересах заявника [PERSON] , звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати факт постійного проживання [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) на території України у період з 15 лютого 1982 року до 17 вересня 1982 року, до проголошення незалежності України (до 24 серпня 1991 року). В обґрунтування заяви посилається на те, що заявник є сином батька - [PERSON] , який є громадянином України та який встановив факт проживання на території України до 1991 року відповідно до рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 липня 2018 року у справі № 219/5546/18. Згідно з даним рішенням, заявник [PERSON] звернувся із заявою до Артемівського міськрайонного суду Донецької області, в якій просив встановити факт його постійного проживання на території України у період з 15 лютого 1982 року до 17 вересня 1982 року, до проголошення незалежності України (до 24 серпня 1991 року). В обґрунтування заяви [PERSON] вказував, що він народився [INFO] в с. Доми Гадрутського району, Азербайджан. Він має паспорт громадянина СРСР. Коли в Азербайджані стало неспокійно, почалися бойові дії, він з родиною вирішив переїхати жити у більш безпечне місце, в Україну. У с. Васюківка Бахмутського району Донецької області проживала його сестра, громадянка України, разом зі своєю родиною. Сестра обіцяла допомогти і тому вони вирішили проживати з нею. У період з 1990 до 1995 року заявник проживав з дружиною та дітьми на території України за адресою: [ADDRESS] . В селі вони вирощували овочі та продавали їх на ринку у м. Бахмут. У цей період розпався СРСР та утворилася нова держава Україна. 24 серпня 1991 року була проголошена незалежність України. Батько заявника проживає на території України вже більше 28 років. Зазначив, що згідно зі ст. 3 Закону України № 2235-111, громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Для отримання паспорта громадянина України на підставі п. 2 ст. 6 Закону України «Про громадянство України» заявнику необхідно підтвердити факт постійного проживання на території України. У Державній міграційній службі йому повідомили, що для отримання паспорта громадянина України необхідно у судовому порядку встановити факт його проживання на її території на День незалежності України. Таким чином, судом встановлено факт проживання батька заявника разом з дітьми (заявником) на території України до 1991 року. З 1991 року заявник не міг покидати територію України у зв`язку із відсутністю документів, він закінчив українську школу, що підтверджується доданими документами. Факт проживання заявника з батьком на території України до 1991 року є преюдиційним у розумінні ст. 61 ЦПК України та не потребує доказування, проте, заявнику необхідно підтвердити факт його проживання на території України саме відносно нього до 1991 року для отримання документів на громадянство України. Посилається на те, що суд сприймав вказані документи та зібрані у справі докази як носії конкретної інформації, які стали підставою для встановлення факту проживання заявника [PERSON] на території України у період з 15 лютого 1982 року до 17 вересня 1982 року. Зазначені обставини ніким не оспорені. Цього факту не спростовано і заінтересованою особою. Заявник зазначив, що він постійно проживає у Приморському районі за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 13 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено її до розгляду в судовому засіданні та залучено заінтересовану особу - Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області. 22 листопада 2021 року від представника Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області Травінчевої Анастасії надійшли пояснення, в яких вона просила у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту постійного проживання на території України у період з 15 лютого 1982 року до 17 вересня 1982 року, до проголошення незалежності України (до 24 серпня 1991 року) відмовити, посилаючись на те, що встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: «встановлення факту постійного проживання [PERSON] на території України у період з 15 лютого 1982 року до 17 вересня 1982 року, до 24 серпня 1991 року» є неможливим, оскільки відповідно до свідоцтва про народження, доданого до матеріалів справи, серії XII-ЖГ № 252978 від 25 січня 1988 року вбачається, що [PERSON] народжений [INFO] . У зв`язку із цим, вважала за необхідне уточнити позовні вимоги, а саме період, станом на який потрібно встановити факт постійного проживання на території України (а.с. 28-30, 44-46). 23 листопада 2021 року до суду надійшла виправлена заява, в якій представник заявника [PERSON] , посилаючись на ті ж обставини, просив визнати факт постійного проживання [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року. Заявник [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився. Представник заявника [PERSON] у судовому засіданні на вимогах заяви наполягав та просив її задовольнити з мотивів, викладених у заяві. Посилався на те, що рішенням суду від 27 липня 2018 року вже встановлено, що батько заявника - [PERSON] проживав на території України разом зі своїми дітьми у період з 1990 до 1995 року. Представник заінтересованої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області Ставрулова М.Е. у судовому засіданні просила у задоволенні заяви [PERSON] відмовити, посилаючись на те, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 липня 2018 року у справі № 219/5546/18 (провадження № 2-о/219/689/2018) встановлено факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Доми Гадрутського району, Азербайджанської СРСР, на території України в період з 15 лютого 1982 року до 17 вересня 1982 року, до проголошення незалежності України (до 24 серпня 1991 року). Батько заявника [PERSON] на підставі вказаного рішення отримав паспорт відповідно до положень ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України». Однак заявник [PERSON] хоче отримати громадянство України на підставі ст. 3 Закону України «Про громадянство України», як особа, яка на момент проголошення незалежності України, тобто 24 серпня 1991 року, постійно проживала в Україні, однак, будь-які докази та дані на підтвердження даного факту заявником і представником заявника не надані та у справі відсутні. Заслухавши пояснення представника заявника, представника заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні заяви [PERSON] необхіно відмовити з таких підстав. При розгляді справи судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] у с. Доми Гадрутського району Азербайджанської СРСР. Його батьками є [PERSON] (вірмен) та [PERSON] (вірменка) (а.с. 17). Згідно з копією дублікату свідоцтва про базову загальну середню освіту від 01 грудня 2017 року, довідкою № 239 від 22 серпня 2017 року та характеристикою [PERSON] від 22 серпня 2017 року, [PERSON] , [INFO] , навчався з 2003 року до 2005 року в Артемівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 5 з профільним навчанням Артемівської міської ради Донецької області та у 2005 році отримав свідоцтво про базову загальну середню освіту (а.с. 13-16). Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 липня 2018 року у справі № 219/5546/18 (провадження № 2-о/219/689/2018) встановлено факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Доми Гадрутського району, Азербайджанської СРСР, на території України в період з 15 лютого 1982 року до 17 вересня 1982 року, до проголошення незалежності України (до 24 серпня 1991 року). При цьому, вказаний факт встановлено на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» (а.с. 7-11). На підставі рішення суду від 27 липня 2018 року батько заявника - [PERSON] , [INFO] , 18 грудня 2018 року отримав паспорт громадянина України № [NUMBER] , орган, що видав паспорт - 1420 (а.с. 12). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Згідно із п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Пунктом 8 цього Порядку визначено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: 1) заяву про встановлення належності до громадянства України; 2) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); 3) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. За змістом п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений у ст. 273 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Листом Верховного суду України від 01 січня 2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК України суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Встановлення факту постійного проживання на території України має для заявника юридичне значення та необхідне йому для отримання паспорту громадянина України. При зверненні до суду із заявою та у судовому засіданні представник заявника посилався на те, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 липня 2018 року встановлено факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Доми Гадрутського району, Азербайджанської СРСР, на території України в період з 15 лютого 1982 року до 17 вересня 1982 року, до проголошення незалежності України (до 24 серпня 1991 року). Однак суд не бере до уваги вказані доводи представника заявника, оскільки факт проживання батька заявника [PERSON] на території України в період з 15 лютого 1982 року до 17 вересня 1982 року, до проголошення незалежності України (до 24 серпня 1991 року) встановлено на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України». У той же час, заявник [PERSON] хоче набути громадянства України на підставі ст. 3 Закону України «Про громадянство України», однак, будь-яких достатніх і допустимих доказів постійного проживання [PERSON] на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) заявником та його представником суду не надано. Враховуючі відсутність доказів на підтвердження постійного проживання [PERSON] на території України впродовж життя, зокрема, станом на 24 серпня 1991 року, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви [PERSON] в інтересах [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed