Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 09.11.2010 року у розмірі 127796 грн. 35 коп. та судові витрати в розмірі 2270 грн.. В обґрунтування поданого позову покликається на те, що [PERSON] звернувся до AT КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 09.11.2010 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Стверджує, що банк забезпечив відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Проте, відповідач належним чином не виконав зобов`язання за договором та не сплатив суму кредиту, внаслідок чого станом на 10.06.2016 року утворилася заборгованість у розмірі 127796,35 грн., з яких: 19745,26 грн. заборгованість за кредитом; 108051,09 грн. заборгованості за простроченими відсотками. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 02.09.2020 року відкрито провадження у справі. 15.10.2020 року представником відповідача подано зустрічний позов до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просить зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» припинити висувати [PERSON] незаконні вимоги щодо погашення заборгованості та стягнути моральну шкоду, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, в розмірі 92 000,00 грн., та витрати на правову допомогу. Зустрічний позов обгрунтовує тим, що в провадженні Жидачівського районного суду Львівської області знаходилась цивільна справа №443/1904/15-ц за позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та відновлення залишку коштів на рахунку. Рішенням у даній справі встановлено, що 20 вересня 2014 року з картки [PERSON] № [NUMBER] шахрайським способом було списано 20 282,08 грн. Експрес платежем за телефоном 3700. При здійсненні платіжних операцій 20.09.2014 на загальну суму 20282,08 грн. [PERSON] особисто не використовував електронний платіжний засіб, він не несе відповідальності за таку платіжну операцію. Даним рішенням суду зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок коштів на кредитній картці «Голд» ПАТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] , яка належить [PERSON] , до того стану, який був перед початком проведення операції «Списання експрес-платежу по телефону 3700» 20.09.2014 року на суму 20282,08 грн. Вказане рішення суду не виконане та Банк продовжує нараховувати заборгованість, в тому числі по процентах, пені, комісіях. Крім того, банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, працівники банку регулярно телефонують [PERSON] з вимогами погасити неіснуючий борг, погрожують арештом його майна, забороною виїзду за кордон тощо. Внаслідок таких дій [PERSON] зазнав моральних травм та переживань від постійних повідомлень із погрозами, після чого йому доводилось приймати ліки, стан його здоров`я також погіршувався. Крім того, такі дії банку спричинили душевні страждання та погіршення у зв`язку із цим стану здоров`я через збільшення артеріального тиску, виникнення болей в серці. Завдану моральну шкоду оцінює у 92 000,00 грн. відповідно до висновку експерта №472/21 від 23.06.2021. Одночасно із зустрічним позовом, представником відповідача подано відзив на первісний позов, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що в провадженні Жидачівського районного суду Львівської області знаходилась цивільна справа №443/1904/15-ц за позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та відновлення залишку коштів на рахунку. Рішенням у цій справі встановлено, що 20 вересня 2014 року з картки [PERSON] № [NUMBER] шахрайським способом було списано 20 282,08 грн. Експрес платежем за телефоном 3700. При здійсненні платіжних операцій 20.09.2014 на загальну суму 20282,08 грн. [PERSON] особисто не використовував електронний платіжний засіб, він не несе відповідальності за таку платіжну операцію. Даним рішенням суду зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок коштів на кредитній картці «Голд» ПАТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] , яка належить [PERSON] , до того стану, який був перед початком проведення операції «Списання експрес-платежу по телефону 3700» 20.09.2014 року на суму 20282,08 грн. 07.11.2019 Печерським районним відділом ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві відкрито виконавче провадження за №60468995 про виконання виконавчого листа Жидачівського районного суду Львівської області №443/1904/15-ц. На даний момент рішення суду не виконане. Крім того, вищезгаданим рішенням суду встановлено, що ВАТ КБ «Приватбанк» не надано доказів оформлення та укладення між сторонами в належній формі договору про надання банківських послуг, оскільки не доведено, що Умови та правила надання банківських послуг містять підпис позичальника. Ухвалою від 05.02.2021 року прийнято зустрічний позов та об`єднано в одне провадження із первісним. Перейдено до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 06.09.2021 року завершено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні первісний позов підтримав, з мотивів наведених у позовній заяві. Зустрічний заперечив, з підстав, наведених у письмових поясненнях. Просив первісний позов задовольнити, в зустрічному позові відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні первісний позов заперечив, з мотивів, викладених у відзиві на позов. Зустрічний позов підтримав, з підстав наведених у такому. Просив зустрічний позов задовольнити, в первісному позові відмовити. Заслухавши вступне слово сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Як видно з матеріалів справи, [PERSON] 09 листопада 2010 року підписав Анкету-заяву б/н про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг (а.с. 9), відповідно до умов якої останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з використанням кредитки «Універсальна Gold». До Анкети-заяви позивач надав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна Gold Light», витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг», розрахунок заборгованості. Відповідно до розрахунків, наданих позивачем (а.с.5-8), заборгованість за договором №б/н від 09.11.2010, укладеного між ПриватБанком та [PERSON] станом на 10.06.2019 становить: 19745,26 грн. заборгованість за кредитом; 537597,13 грн. заборгованість за процентами; 4899,72 грн. комісія. Заборгованість до стягнення 127796,35 грн. Вирішуючи первісний позов, суд виходить з такого. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст.8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч.1 ст.1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з п. 22 ч.1 ст.1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд звертає увагу на те, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді анкети-заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Згідно з частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Положеннями частин 626, 628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Статтею 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються АТ КБ «ПриватБанк», відтак такі повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, при розгляді вказаної справи суд застосовує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17. У вказаному вище судовому рішенні зазначено, що без наданих АТ КБ «ПриватБанк» підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових Умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин правил частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду, з огляду на укладеність договору й вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, вказала на те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. В іншій справі №382/327/18-ц (провадження №61-21994св19), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 лютого 2020 року, застосовуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року, вказав на наявність правових підстав для стягнення з позичальника інших, окрім тіла кредиту, складових частин заборгованості, зокрема, заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, якщо, окрім анкети-заяви, пред`явлені до позичальника вимоги підтверджені довідкою про умови кредитування, підписаною позичальником, в якій зазначено розмір процентів за користування кредитними коштами, комісії, пені, розмір та порядок внесення щомісячного платежу тощо, оскільки Тарифи Банку та Умови і правила надання банківських послуг, на які посилається банк, не є складовою кредитного договору. Як видно зі змісту підписаної відповідачем анкети-заяви, у такій відсутні будь-які умови договору щодо встановлення відповідальності у вигляді сплати відсотків за користування кредитом за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Не містить і строку повернення кредиту (користування ним). При цьому, позивач, обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи Банку, викладені, як зазначено в позовній заяві, на сайті банку: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Тарифи розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 09.11.2010 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили саме ці умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитом та неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах, що додані позивачем до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Додана до позовної заяви довідка про умови кредитування не може в достатній мірі свідчити про ознайомлення [PERSON] з умовами кредитування, оскільки у такій не зазначено імені особи, що її підписала, не видно дати підписання. Одночасно відповідач у відзиві на позов заперечує факт ознайомлення із Умовами та Тарифами, покликаючись при цьому на обставини, встановленні рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 05.07.2016 року у справі №443/1904/15-ц. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту надані банком Витяг з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Таким чином, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді сплати відсотків за користування кредитними коштами та неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а відтак відсутній обов`язок відповідача щодо їх сплати. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Статтею 82 ЦПК України передбачено підстави звільнення від доказування. Так, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.2 ст. 82 ЦПК України). Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 05.07.2016 року у справі №443/1904/15-ц вирішено зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» відновити залишок коштів на кредитній картці «Голд» ПАТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] , яка належить [PERSON] , до того стану, який був перед початком проведення операції «Списання експрес-платежу по телефону 3700» 20.09.2014 року на суму 20282,08 грн. (а.с.81-87). Вказаним рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 05.07.2016 року у справі №443/1904/15-ц встановлено наступні обставини. У відділеннях Філії "Західне головне регіональне управління" ПАТ КБ "Приватбанк" позивачу [PERSON] було відкрито карткові рахунки з наступними номерами: [NUMBER] ; [NUMBER] ; [NUMBER] ; [NUMBER] ; [NUMBER] та він держателем вказаних карток. Підписом на Анкеті-Заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, позивач [PERSON] підтвердив, що він ознайомився з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, котрі в сукупності становлять Договір про надання банківських послуг. Відповідачем не надано належних доказів оформлення та укладання між сторонами в належній формі договору про надання банківських послуг, оскільки не доведено, що Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи Банку містять підпис позичальника, а тому посилання відповідача на порушення позивачем зазначених Умов судом до уваги не береться. На підставі даних виписки за особовим рахунком позивача [PERSON] за основною карткою договору [NUMBER] , яка надана відповідачем ПАТ КБ "ПриватБанк", встановлено, що о 13 год. 29 хв. 48 сек. 20 вересня 2014 року з картки позивача № [NUMBER] було списано 20 282,08 грн. експрес-платежем за телефоном 3700. Після виявлення блокування сім картки телефону та зняття коштів, позивач звернувся до ПАТ КБ "ПриватБанк" на гарячу лінію "3700" із заявою з проводу транзакцій по картці № [NUMBER] , що вбачається з переписки між сторонами. Із вказаної переписки також вбачається, що відповідач визнав, що у даному випадку мали місце шахрайські дії третіх осіб, спрямовані на заволодіння грошових коштів позивача, а також відповідач з приводу вказаного факту рекомендував позивачу звернутись у правоохоронні органи. 03.10.2014 року за заявою [PERSON] до ЄРДР №12014150040003192 внесено відомості про шахрайські дії, скоєні невідомою особою, яка 20 та 22 вересня 2014 року заволоділа його коштами в загальній сумі 79301,08 грн., у тому числі в сумі 20 282,08 грн., які зняті з картки "ПриватБанку" № [NUMBER] , держателем якої є позивач. Як вбачається із копії рішення Господарського суду Дніпропетровської області за позовом фізичної особи-підприємця [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення безпідставно списаних коштів від 06.07.2015 року (справа №914/319/15), яке залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 16.02.2016 року(а.с.117-133), відповідачем ПАТ КБ "ПриватБанк" не доведено, а судом не встановлено обставин, які безспірно доводять, що позивач ФОП [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяв незаконному списанню коштів на рахунку. Після виявлення факту безпідставного переказу коштів позивач - ФОП [PERSON] звертався до відповідача із заявами, в яких повідомляв про цей факт та просив провести відповідне службове розслідування і встановити винних осіб. Хоч судові рішення у справі №914/319/15 і стосуються списання коштів з рахунків [PERSON] як фізичної особи-підприємця, однак суд бере до уваги, що операції по списанню коштів з належної позивачу [PERSON] платіжної картки № [NUMBER] та рахунків ФОП [PERSON] здійснені в результаті тих самих протиправних дій невідомих осіб. З наведеного вбачається, що при здійсненні платіжних операцій 20 вересня 2014 року на загальну суму 20282,08 грн. позивач [PERSON] особисто не використовував електронний платіжний засіб, судом не встановлено, що він своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, повідомив правоохоронні органи про вчинений злочин, а тому суд приходить до висновку, що позивач не несе відповідальності за таку платіжну операцію здійснену за допомогою платіжної картки № [NUMBER] . Вищевказане рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 05.07.2016 року залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01.02.2017 року та Постановою Верховного Суду від 01.10.2018 року (а.с.88-91, 92-95). Суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 грудня 2019 року у справі №520/11429/17, про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. 07.11.2019 Печерським районним відділом ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві відкрито виконавче провадження за №60468995 про виконання виконавчого листа Жидачівського районного суду Львівської області №443/1904/15-ц (а.с.96-97). Станом на сьогоднішній день вищевказане рішення Жидачівського районного суду Львівської області не виконане, що визнається представником позивача. Крім того, як вбачається із наданого розрахунку заборгованості, з дня списання коштів в сумі 20 282,08 грн., що мало місце 20.09.2014, жодних інших операцій пов`язаних з використанням кредитних коштів [PERSON] не здійснювалось та непогашеної заборгованості не було. Однак, незважаючи на це та на обов`язок відновити залишок коштів на кредитній картці «Голд» ПАТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] , держателем якої є [PERSON] , позивач продовжував нараховувати проценти за користування коштами та штрафні санкції, що є неправомірним. Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, суд приходить до переконання про безпідставність первісного позову та в задоволенні такого слід відмовити, оскільки як встановлено з матеріалів справи у [PERSON] відсутня будь-яка заборгованість перед ПАБ КБ «ПриватБанк», так як рішенням суду встановлено факт списання з картки [PERSON] грошових коштів шахрайським способом та зобов`язано банк відновити залишок коштів кредитній картці «Голд» ПАТ КБ «Приватбанк», а також позивачем не доведено того факту, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді сплати відсотків за користування кредитними коштами та неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, тобто відсутній обов`язок відповідача щодо їх сплати. Щодо зустрічного позову, то суд зазначає наступне. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (п.3 ч.2 ст.11 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права і способом захисту цивільних прав може бути відшкодування, в тому числі, моральної (немайнової) шкоди, (ст.16 ЦК України). Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Одночасно суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 01.09.2020 по справі №216/3521/16-ц, відповідно до якого виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Так, вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (зі змінами та доповненнями), при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року). Зі змісту зустрічної позовної заяви вбачається, що як на факт завдання моральної шкоди позивач покликається на невиконання рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 05.07.2015 у справі №443/1904/15-ц, подання банком позовної заяви про стягнення заборгованості, надсиланням йому СМС-повідомлень про порушення зобов`язання за кредитним договором, телефонними дзвінками працівників банку та погрозами арешту майна, заборони виїзду за кордон, у зв`язку із чим він зазнав моральних переживань, йому доводилося приймати ліки, стан його здоров`я погіршився. На підтвердження факту завдання моралької шкоди позивачем подано висновок експерта №472/21 від 23.06.2021 за результатами проведення судово-психологічної експертизи, відповідно до якого наявність психотравмуючих факторів обгрунтовують виникнення моральної шкоди у [PERSON] внаслідок: нервового (психічного) стресу; психологічного дискомфорту при зіткненні із будь-якими натяками, що символізують чи нагадують про обставини справи; погіршення психофізіологічного й психоемоційного стану. Таким чином, матеріальний еквівалент моральної шкоди, заподіяної [PERSON] склав 92000,00 грн. (а.с.137-142). Разом з тим, відповідно до ст.110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.1,2 ст.89 ЦПК України). Як видно з наданого висновку, для проведення експертизи були надані: судові рішення у справі №443/1904/15-ц, позов АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] у справі №443/1046/19, зустрічний позов [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» у справі №443/1046/19. Тобто, при проведенні експертизи експерт виходив із відомостей, зазначених у вказаних документах, а також за результатами проведеного структурованого інтерв`ю з [PERSON] . Одночасно, представником відповідача не надано суду будь-якого іншого належного, достовірного та достатнього доказу на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди, зокрема доказів надсиланням йому СМС-повідомлень про порушення зобов`язання за кредитним договором, телефонних дзвінків працівників банку з погрозами, погіршення стану здоров`я прийняття ліків, у зв`язку з цим, тощо. Отож, представником відповідача не подано доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує завдання йому моральної шкоди. Сам по собі факт невиконання позивачем рішення суду та звернення до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості не може свідчити про завдання такими діями моральної шкоди, оскільки Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заходи, які вживаються для примусового виконання рішення суду, а звернення до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості є правом банку за результатами розгляду якого встановлюється підставність та обґрунтованість такого. З врахуванням наведеного, суд вважає наданий відповідачем висновок експерта недостатнім для підтвердження факту завдання моральної шкоди, тобто відповідачем належним чином не доведено вказаного факту, а тому вимоги про відшкодування такої не підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» припинити висувати [PERSON] незаконні вимоги щодо погашення заборгованості, то таку суд вважає безпідставною та не підлягає задоволенню, оскільки згідно з вимогами ч.1 ст.4, ч.1 ст.13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який розглядає ці звернення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому суд враховує, що спір між сторонами з приводу стягнення з [PERSON] заборгованості є предметом розгляду у даній справі. Щодо наявності будь-яких інших вимог чи претензій АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , то останнім не надано жодних доказів їх існування. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки, суд дійшов переконання про відсутність підстав для задоволення первісного позову, то витрати на сплату судового збору не підлягають стягнення з відповідача. Одночасно, зважаючи на те, що суд також дійшов переконання про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, за подання якого відповідача звільнено від сплати судового збору, то такий слід компенсувати за рахунок держави. Крім того, відповідач просить суд стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000,00 грн. та на підтвердження таких витрат представником відповідача подано копію договору про надання професійної правничої допомоги №28/09-1 від 28.09.2020, Акт №1 прийому-передачі наданих послуг від 05.11.2021 та копію квитанції №Н253731 від 18.10.2021 (а.с.177-181). За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Обов`язковість подачі таких доказів узгоджується із постановою Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц, в якій зазначено, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 02.09.2020 року по справі № 329/766/18. При цьому, з урахуванням вимог ст. 137, 141 ЦПК України, зважаючи на те, що суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, представником відповідача не надано детального опису витрат, з якого можна було б встановити вартість послуг, пов`язаних із підготовкою відзиву на первісний позов, суд вважає, що вимоги відповідача про стягнення з позивача витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed