Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

09.12.2019 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] - законного представника неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] , в якій просить: стягнути з відповідача витрати по утриманню 1/2 частини квартири [ADDRESS] , в розмірі 63784,63 грн. 11.12.2019 ухвалою суду зазначену позовну заяву залишено без руху. 23.01.2020 на виконання вимог ухвали позивачем подано уточнену позовну заяву, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача витрати по утриманню 1/2 частини квартири [ADDRESS] , в розмірі 108966,63 грн, посилаючись на те, що відповідач є власником 1/2 частини вказаної квартири, проте не приймає участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, які несе позивач як представник неповнолітньої доньки. Ухвалою суду від 24 січня 2020 року було відкрито провадження у даній цивільній справі та судовий розгляд постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 10 березня 2020 року до суду надійшло заперечення на позов, в якому відповідач зазначає, що з травня 2012 року [PERSON] не користується належною йому часткою квартири, оскільки [PERSON] з дружиною частку квартири здавали в оренду під комерційну діяльність, при цьому створювали перешкоди [PERSON] у користуванні власністю. Договір на підключення Інтернету, на користування електроенергією він не укладав і ними не користувався, тому вважає що не має відношення до цих витрат. Договір з МКП «Миколаївводоканал» укладений на кв. [ADDRESS] і не має відношення до нього. Відомості про витратам на газ не відповідають дійсності, оскільки позивач не зазначив, що через лічильник і газовий котел опалюється [ADDRESS] та [ADDRESS]. Також приховав той факт, що [ADDRESS] складається з двох поверхів. Аналогічно з поставкою води та каналізації. Щодо користування телефоном, то позивач не надав доказів закріплення та обслуговування за вказаною адресою номеру телефону і користування телефоном це є особистими взаємовідношеннями позивача, до яких [PERSON] не має стосунку. Щодо кошторисів по фінансовим затратам на утримання двору і т.і., відповідач зазначає, що не мав змоги через перешкоди позивача користуватись своєю власністю, тому не був згоден з кошторисами. Щодо ремонту газового котла, заміни лампочок, заміни замка, то відповідач вважає, що він не має до цього відношення. [PERSON] не має права проводити профілактику і ремонт газового обладнання. Всі проведені ремонтні роботи та затрати на них є особистими витратами [PERSON] , який користувався майном [PERSON] .. Так само підключення кабельного телебачення є особистим волевиявленням [PERSON] і відповідач не має до нього відношення. В загальній відомості по оплаті затрат на утримання кв. [ADDRESS] за період з 09.2012 по 12.12.2019 позивач також вказав затрати на ксерокопії документів позовної заяви, при цьому не пояснив яке це має відношення до витрат на квартиру. Також зазначив, що [PERSON] подав позов поза межами строку позовної давності і пільги по сплаті судового збору на нього не розповсюджуються. З урахуванням викладеного, просив стягнути з [PERSON] судовий збір, застосувати позовну давність і провадження про справі закрити у зв`язку з необґрунтованістю вимог. 13 березня 2020 року до суду надійшло доповнення до позовної заяви, в якому позивач зазначає, що згідно довідки управителя двору від 03.01.2020 [PERSON] сплачено витрати, пов`язані з утриманням кв. [ADDRESS] в сумі 45182 грн на підставі кошторису від 10.12.2019 року, додатково за січень та лютий 2020 року сума 1633 грн. [PERSON] належить 52/100 частки кв. [ADDRESS] , приміщення топочної 1-9 та вхід в приміщення 1-10, та затрати які поніс позивач на ремонт в повному обсязі підлягають компенсації. Також [PERSON] відімкнув водопостачання, тому позивач поніс затрати в сумі 1191,78 грн на відновлення. Таким чином загальна сума з урахуванням витрат, зазначених в уточненій позовній заяві становить 125897,63 грн. 19 березня 2020 року ухвалою суду накладено арешт на 52/100 часток кв. [ADDRESS] . 19 березня 2020 року ухвалою суду прийнято до розгляду доповнення до позовної заяви. 19 березня 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якові позивач зазначає, що в заяві від 04.10.2013 до Заводського районного відділу ММУ УМВС України у Миколаївській області відповідач підтверджує що є сусідом позивача. У рішенні від 21.02.2014 року по справі №487/6264/13-ц зазначено, що [PERSON] не доведено, що [PERSON] створює йому перешкоди у користуванні кв. [ADDRESS] , у зв`язку із чим позов задоволено частково. Надані відповідачем докази підтверджують, що він користувався спільним майном. Також позивач зазначає, що відповідач мав вільний доступ до квартири. Посилання відповідача на те, що він не укладав договорів тому не має відношення до витрат, не відповідає вимогам закону, оскільки ст. 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Таким чином, укладення договорів обумовлено необхідністю підтримання технічних, санітарно-гігієнічних характеристик квартири, виходячи з її функціонального призначення та відповідач зобов`язаний нести витрати з цих підстав. Зміна співвласника частини спірного майна не позбавляє обов`язку іншого співвласника нести витрати по утриманню майна. На підставі викладеного, просив урахувати дану відповідь на відзив при ухваленні рішення. 07.10.2020 від сторін надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Ухвалою суду від 05 січня 2021 року накладено арешт на кв. [ADDRESS] , належної [PERSON] 12.07.2021 надійшла заява [PERSON] про відкладення судового засідання. 01.09.2021 надійшла заява [PERSON] про відкладення судового засідання. 02.02.2022 надійшла заява [PERSON] про відкладення судового засідання. Враховуючи, що неявка відповідача є повторною, на підставі ст. 223 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів. Позивач в судовому засіданні позов підтримав і просив задовольнити. Вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого: Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/2 частини квартири [ADDRESS] , співвласником якої на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] виданого 11.05.2012 є відповідач [PERSON] (1/2 частка квартири). 22.09.2020 за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі постанови № 487/6152/17 Миколаївського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року про поділ квартири. Також, між сторонами наявні договірні відносини щодо розподілу витрат на утримання спірної квартири, до яких входить: Інтернет, кабельне телебачення, телефон, газопостачання, електроенергія, водопостачання та каналізація, плата за утримання двору, прибирання (Договір від 26.08.2012 р. на а.с. 220 Том. 1). Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). З матеріалів справи встановлено, що позивачем заявлені вимоги про відшкодування вартості понесених ним витрат на водопостачання і водовідведення, електроенергію, газ та утримання будинку та прибудинкової території, Кабельне телебачення, Інтернет, телефон, ремонт газового устаткування та замку, друку копій документів до позовної заяви, витрати на заміну лічильника води, витрати на відновлення водопостачання, витрати на поштову кореспонденцію. Однак, аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що під витратами на управління, утримання та збереження спільного майна у розумінні ст.360 ЦК України, які мають нести сторони як співвласники квартири, слід розуміти витрати на утримання цієї квартири, які є об`єктивно необхідні для підтримання її у придатному для використання за призначенням стані, тобто безпосередньо пов`язані саме із забезпеченням належного технічного стану квартири, без вчинення яких житло втратить свої споживчі властивості. Із заявлених позивачем витрат, витрати на друк копій документів до позовної заяви - 328,00 грн, витрати на поштову кореспонденцію - 38,00 грн, не належать ані до витрат, пов`язаних з утриманням та збереження квартири у розумінні ст.360 ЦК України, ані до витрат, передбачених договором. Відтак, такі витрати не підлягають стягненню з відповідача. Тлумачення вищенаведених норм права (ст.ст. 360, 544 ЦК України) дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18). Згідно з матеріалами справи, у період з вересня 2012 року по березень 2020 року позивачем сплачено за: Інтернет - 6669,00 грн; електропостачання - 34128,78 грн; водопостачання та водовідведення - 16195,10 грн; газопостачання - 40469,27 грн; кабельне телебачення - 648,00 грн; телефон - 292,36 грн.; ремонт квартири - 23059,00 грн; ремонт газового устаткування і замку - 4860,00 грн; заміна електричних лампочок - 511,70 грн; повірка та заміна лічильника води - 297,30 грн; витрати на відновлення водопостачання - 1191,78 грн плата управителю будинку з 2012 р. по 2019 р. - 90360,00 грн; плата за прибирання січень, лютий 2020 року - по 129,00 грн. плата за обслуговування управителю будинку січень, лютий 2020 року - по 1504 грн. Позивач просить стягнути з відповідача 1/2 частину коштів за: Інтернет, електропостачання, водопостачання та водовідведення, газопостачання, кабельне телебачення, телефон, заміну електричних лампочок, повірку та заміну лічильника води, плату управителю будинку з 2012 р. по 2019 р, плату за прибирання січень, лютий 2020 року, плату за обслуговування управителю будинку січень, лютий 2020 року. За ремонт квартири - 23059,00 грн; ремонт газового устаткування і замку - 4860,00 грн; Витрати на відновлення водопостачання - 1191,78 грн позивач просить стягнути у повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався не користування цими послугами, а відтак відсутність обов`язку їх сплачувати. Однак, утримання житла - це комплекс робіт, спрямованих на створення необхідних умов для проживання людей і забезпечення збереження житлових будівель та технічного обладнання. Факт не проживання співвласника у належному йому мані, не позбавляє його обов`язку з утримання спільного майна. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнявши постанову від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] не сплачує послуги на утримання кв. [ADDRESS] , при цьому має у вказаному будинку три квартири, одну з яких здає під комерційну діяльність З-поміж цього, суд зазначає, що обов`язок щодо утримання майна покладається за кожного співвласника відповідно до його частки, а тому позивач має право вимагати стягнення саме 1/2 частини витрат на утримання майна, що відповідає частці відповідача у спільному майні. Отже, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача повної вартості витрат на ремонт квартири, ремонт газового устаткування і замку, витрат на відновлення водопостачання. Відтак, обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення 1/2 частини витрат на утримання майна, а саме витрат на: Інтернет; електропостачання; водопостачання та водовідведення; газопостачання; кабельне телебачення; телефон; ремонт квартири; ремонт газового устаткування і замку; заміна електричних лампочок; повірка та заміна лічильника води; витрати на відновлення водопостачання; плата управителю будинку з 2012 р. по 2019 р.; плата за прибирання січень, лютий 2020 року, плата за обслуговування управителю будинку січень, лютий 2020 року. Разом з тим, відповідачем заявлено про застосування позовної давності, а тому, вирішуючи питання про дотримання позивачем строку позовної давності суд виходить з такого. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позивач зазначає, що відповідач не сплачує витрати на утримання житла з набуття ним права власності та просить стягнути заборгованість з вересня 2012 року. Однак, позивач звернувся до суду із даним позовом лише 09 грудня 2019 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) до вимог з вересня 2012 року по листопад 2016 року. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). З матеріалів справи випливає, що за період з грудня 2016 року по березень 2020 року позивачем сплачено за: Інтернет - 3 779,00 грн; Електропостачання - 29 131,42 грн; Водопостачання та водовідведення - 10 133,42 грн; Газопостачання - 36 960,20 грн; Ремонт квартири - 23059,00 грн (а.с. 65-73 том. 1); Ремонт газового устаткування і замку - 4860,00 грн (а.с. 75 том 1); Заміна електричних лампочок - 511,70 грн (а.с. 74 том 1); повірка та заміна лічильника води - 297,30 грн (а.с. 60 том 1); Витрати на відновлення водопостачання - 1191,78 грн (а.с.200 том 1); Плата управителю будинку грудень 2016 р. по 2019 р. - 828,75 грн(грудень 2016 р.) + + 47 642 грн (2017, 2018, 2019 роки) = 48 4870,75 грн (а.с. 160 том 1); Плата за прибирання січень, лютий 2020 року - 129,00 грн (а.с. 199 том. 1); Плата за обслуговування управителю будинку січень, лютий 2020 року - 1504 грн (а.с. 199 том 1). Інші витрати знаходяться поза межами строку позовної давності, а тому суд відмовляє у їх стягненні. Приймаючи до уваги, що в судовому засідання знайшов підтвердження факт понесення позивачем витрат, пов`язаних з утриманням нерухомого майна, які є об`єктивно необхідними для його підтримання у належному стані, а також встановлено обов`язок відповідача брати участь у понесених витратах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині стягнення 1/2 частини наведених вище витрат з відповідача у межах строку позовної давності, а саме за період з грудня 2016 року по березень 2020 року: Інтернет - 1 889,50 грн; Електропостачання - 14 565,71 грн; Водопостачання та водовідведення - 5 066,71 грн; Газопостачання - 18 480,10 грн; Ремонт квартири - 11 529,50 грн; Ремонт газового устаткування і замку - 2 430,00 грн; Заміна електричних лампочок - 255,85 грн; повірка та заміна лічильника води - 148,65 грн; Витрати на відновлення водопостачання - 595,89 грн; Плата управителю будинку з грудень 2016 р. по 2019 р. - 24 235,38 грн; Плата за прибирання січень, лютий 2020 року - 129,00 грн; Плата за обслуговування управителю будинку січень, лютий 2020 року - 1504 грн. Всього сума до стягнення підлягає 80 921,29 грн. Щодо судових витрат. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, пропорційно до задоволених вимог. Позивача на час подання позову було звільнено від сплати судового збору, тому з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави за ставками для судового збору на час подання позову, а саме у розмірі 1% від ціни позову, але не менше 768,40 грн. Оскільки сума до стягнення складає 80 921,29 грн., з відповідача слід стягнути на користь держави 809,21 грн. судового збору.

Outcome: partial