Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

17.12.2021 р.\~до суду\~надійшла позовна\~заява [PERSON] з вимогами\~до [PERSON] \~про стягнення\~боргу за договором позики. Позовні вимоги\~обґрунтовувались наступним.\~Відповідач взяла у позивача в борг гроші у сумі 25000 грн. та зобов`язалась виплачувати суму боргу щомісячно у строк до 25 листопада 2019 року, про що власноручно написала розписку від 13.04.2019 р.. Оскільки до березня 2021 року відповідач не повернула борг позивачу, відповідач власноручно написала нову розписку від 01.03.2021 р., у якій зобов`язалась виплачувати гроші у сумі 25000 грн., щомісячними платежами по 2000 грн. Але і це зобов`язання відповідач не виконала, гроші не виплачувала, жодного разу не сплатила обіцяної щомісячної суми. Позивач 06.08.2021 р. направила відповідачу вимогу про повернення суми боргу, однак остання не погасила заборгованість до цього часу. Тому позивач вимушена звернутися\~до суду\~із вказаним\~позовом та просить стягнути з відповідача суму боргу 25000 грн., інфляційні витрати у сумі 478 грн. 50 коп., проценти за прострочення виконання зобов`язання у сумі 625 грн., а всього 26103 грн. 50 коп., а також стягнути судові витрати. 28.12.2021 р. суд відкрив провадження у цій справі та з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження. Сторони не подавали клопотань про призначення судового засідання або ж розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 16-17). 29.12.2021 р. та 06.01.2022 р. на зареєстровану адресу відповідача була направлена копія ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів, із пропозицією направити до суду свій відзив на позов. Поштові відправлення повернулись до суду. У встановлений судом строк відповідач не подала відзив на позов. Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розписки про отримання грошових коштів, 13.04.2019 року відповідач взяла в борг у позивача 25 000 грн. (двадцять п`ять тисяч гривень), які зобов`язалася погашати щомісячно з її пенсійної картки у строк до 25.11.2019 року. Гроші отримала в повному обсязі особисто при підписанні розписки (а.с. 7). Оскільки відповідач не повернула борг позивачу в строк до березня 2021 року, то нею власноручно написано нову розписку від 01.03.2021 р., у якій зобов`язалась виплачувати гроші у сумі 25000 грн., з березня місяця щомісячними платежами по 2000 грн. (а.с.8). Однак,\~відповідачем \~зобов`язання не\~виконані,\~борг не\~повернуто, умови договору не виконані, тому утворилась заборгованість у загальному розмірі 26103 грн. 50 коп., яка складається із суми основного боргу у розмірі 25\~000 грн., інфляційних витрат у розмірі 478 грн. 50 коп., та процентів за прострочення виконання зобов`язання у сумі 625 грн. 00 коп. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, на підтвердження вимог вказаного закону, відповідачем надана позивачу розписка про отримання в борг грошових коштів, а тому, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Така правова позиція висловлена у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. А згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки позивачем надано відповідачу в борг грошові кошти за розпискою про отримання в борг грошових коштів, а відповідач свого зобов`язання\~за договором\~позики не\~виконала,\~боргу не\~повернула,\~доказів на\~спростування доводів\~та обставин,\~викладених в\~позові,\~відповідачем не\~надано, суд приходить до висновку, що право позивача порушене і підлягає захисту, вимоги позивача є обґрунтованими, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості у загальному розмірі 26103 грн. 50 коп., яка складається із суми основного боргу у розмірі 25 000 грн., інфляційних витрат у розмірі 478 грн. 50 коп. та процентів за прострочення виконання зобов`язання у сумі 625 грн. 00 коп. У відповідності\~до ч.\~1\~ст.\~141\~ЦПК України,\~суд стягує\~з відповідача\~на користь\~позивача понесені\~та документально\~підтверджені судові\~витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн. (а.с. 1,2). Крім того, позивачем було надано документи, які підтверджують факт понесення нею витрат на правничу допомогу (а.с. 11). Враховуючи загальний обсяг наданих адвокатом послуг, рівень складності справи, та виходячи з принципів розумності виваженості і справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 1000 грн. понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного та відповідно до ст.ст. 202, 207, 526, 527, 530, 549, 611, 625, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved