Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що йому належить магазин № [NUMBER] , розташований за адресою: [ADDRESS] , до складу якого входять наступні будівлі: магазин літ. «А-1» площею 196,1 кв.м, пункт прийому літ. «Б», магазин літ. «В-1» площею 40,4 кв.м, майстерня літ. «Д-1» площею 20,9 кв.м, сарай літ. «Е», ворота № 1; та право власності на цей об`єкт до нього перейшло 01 березня 2016 року від Приватного підприємства «Дар`я». З жовтня 2019 року до нього почали надходити листи від посадових осіб Люботинської міської ради Харківської області з вимогами про знесення воріт, які є його власністю. На його думку, такі дії відповідачем вчиняються в інтересах магазину «АТБ маркет», який розташований поблизу спірних воріт, аби встановити на прилеглій території сміттєві баки для відходів, які уговорюються в магазині. Тому він вимушений був звернутися до суду з даним позовом, оскільки передбачає можливе порушення свого права власності з боку відповідача. Ухвалою від 20 вересня 2021 року було відрито провадження в справі та призначення її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідачем Люботинською міською радою Харківської області подано відзив, в якому просила відмовити в задоволенні позову з таких підстав. Так, на підставі розпорядження міського голови від 08 серпня 2019 року № 201 «Про призначення комісії для проведення обстеження території м. Люботина щодо виявлення випадків незаконного використання землі» було проведено комісійне обстеження земельних ділянок по [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , які перебувають в комунальній власності територіальної громади. На цих ділянках були виявлені ворота, які входять до складу майна, що належить позивачу [PERSON] , та перешкоджають вільному руху по наявному проїзду та доступу мешканців до земельної ділянки загального користування. Позивачем здійснюється фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування про її передачу у власність чи оренду, що виражається в обмеженні прав мешканців громади у доступі до земельної ділянки загального користування. Це дає право міській раді вимагати усунення порушення прав на земельну ділянку, тому позивачу й були надіслані листи з вимогами про демонтаж воріт або забезпечення у інший спосіб доступу до земель загального користування. Такі дії були вчинені в якості реагування на незаконні дії позивача у перешкоджанні мешканцям громади у доступі до земельної ділянки загального користування. До того ж відсутні підстави для задоволення позову, оскільки суд не вправі забороняти Люботинській міській раді Харківської області та її посадових осіб звертатися до суду з вимогами про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою. Інших процесуальних заяви по суті справи сторонами та їх представниками не подано. Ухвалою від 20 грудня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлений позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. В своїх поясненнях представник позивача посилався на обставини, викладені в позові, окремо наголосив на тому, що відповідач, висуваючи позивачу вимоги знести ворота, діє в інтересах магазину торгової марки «АТБ», розташованого по сусідству. Представник Люботинської міської ради Харківської області Кондратенко О.С. в судовому засіданні, виступаючи з промовою, просила в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві, наголошуючи на тому, що позивачу було висловлене прохання надати ключі від воріт, аби працівники комунального підприємства Виробничого управління комунального господарства Люботинської міської ради Харківської області мали доступ до земельної ділянки для її обслуговування. В судовому засіданні, вислухавши промови учасників справи та їх представників, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне. Згідно з актом приймання-передачі майна від 01 березня 2016 року, у зв`язку з виходом зі складу засновників [PERSON] отримав від ПП «Дар`я» у свою власність магазин [ADDRESS] , який складається з магазину літ. «А-1» площею 196,1 кв.м, пункту прийому літ. «Б», магазину літ. «В-1» площею 40,4 кв.м, майстерні літ. «Д-1» площею 20,9 кв.м, сараю літ. «Е», воріт № 1. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 54720397 від 09 березня 2016 року, на ім`я [PERSON] , який є позивачем в даній справі, було зареєстровано 02 березня 2016 року право власності на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] . З представленого позивачем технічного паспорту, виготовленого КП «Люботинське БТІ» станом на 20 вересня 2011 року, вбачається, що на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , розташовані магазин літ. «А-1» з напівпідвалами, пункт прийому посуду літ. «Б-1», магазин літ. «В-1», майстерня літ. «Д-1», сарай літ. «Е» з ганком літ. «е», ворота № 1. Наразі спірним майном є саме ворота № 1, що встановлені за адресою: [ADDRESS] , та які входять до складу об`єкту нерухомого майна, що належить позивачу на праві власності. Представник відповідача [PERSON] пояснила, що відповідачем визнається та обставина, що спірні ворота являються власністю позивача [PERSON] . Однак, виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області на адресу [PERSON] було направлено листа від 24 жовтня 2019 року, вих. № 03-36/3556, в якому повідомлена інформація про те, що під час комісійного обстеження земельних ділянок за адресами: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , були виявлені самовільно встановлені металеві ворота, які перекривають вільний рух по наявному проїзду. Цим листом [PERSON] була висловлена вимога демонтувати вказані ворота або передати ключі від них представнику виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області. Згодом, на адресу [PERSON] виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області був направлений аналогічний за змістом лист від 01 березня 2021 року, вих. № 03-36/721. В черговий раз виконавчий комітет Люботинської міської ради Харківської області направив на адресу [PERSON] лист від 22 квітня 2021 року, вих. № 03-36/1423, в якому висловлена вимога в строк до 28 квітня 2021 року самостійно демонтувати ворота за адресою: [ADDRESS] , та означено, що необхідність в цьому обумовлена тим, що такі ворота перешкоджають доступу до земельної ділянки. В листі також попереджено [PERSON] про те, що, якщо він самостійно не демонтує ворота, такі роботи будуть виконані Виробничим управлінням комунального господарства Люботинської міської ради Харківської області з подальшим відшкодуванням витрат на такі роботи. На цей лист [PERSON] подав відповідь від 27 квітня 2021 року, в якій наголосив на тому, що ворота за адресою: [ADDRESS] , належать йому на праві власності, яке він набув у встановленому порядку, і такі ворота входять до складу магазину, розташованого за цією ж адресою, яким він володіє на праві власності. [PERSON] застеріг керівництво виконавчого комітету, що змушений буде вдатися до захисту свого права власності в судовому порядку. Натомість виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області на адресу [PERSON] був направлений лист від 07 червня 2021 року, вих. 03-36/1954, в якому було зазначено, що встановлені ворота перешкоджають вільному руху та доступу мешканців громади до земельної ділянки загального користування, та попереджено [PERSON] , що у випадку продовження створення ним перешкод у доступі до земельної ділянки, Люботинська міська рада Харківської області як представницький орган територіальної громади, має право вимагати усунення таких перешкод в судовому порядку. Згідно ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які приймають участь у справі. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З представленого відповідачем акту від 07 вересня 2019 року, складеного посадовими особами виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, вбачається, що було проведено комісійне обстеження земельних ділянок за адресами: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , та встановлено, що на земельній ділянці загального користування, яка перебуває у комунальній власності, знаходяться самовільно встановлені ворота, які перекривають вільний рух по наявному проїзду. Але такий акт, з точки зору його оцінки як належного доказу, не містить в собі достатньої інформації, яка б вказувала на те, за якою ж саме адресою встановлені ворота, які перекривають вільний рух, та за якою саме адресою розташована земельна ділянка загального користування. В той же час, в своїх поясненнях представник відповідача стверджувала, що належні позивачу [PERSON] металеві ворота, які встановлені за адресою: [ADDRESS] , створюють перешкоди у доступі мешканцям міста і представникам комунального підприємства до земельної ділянки за вказаною адресою, яка не була передана у власність чи інше право користування [PERSON] . Але належних і допустимих доказів на підтвердження існування вказаних обставин в період 2019-2021 років ані відповідачем, ані його представником суду не надані. До того ж, твердження представника відповідача щодо відсутності доступу до земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , на якій розташовані будівлі і споруди, що належать позивачу, судом не приймаються до уваги з тих підстав, що за даними, які містить в собі технічний паспорт, представлений позивачем, земельна ділянка за вищевказаною адресою взагалі не має огорожі по периметру, на ній встановлені ворота № 1, які лише з одного боку примикають до будівлі магазину літ. «В-1». Отже відсутність огорожі забезпечує безперешкодний доступ до земельної ділянки представникам комунальних служб та прохід по ній усіх бажаючих мешканців міста Люботин. Таким чином, дії відповідача, які спрямовані на втручання у право власності позивача та можливе позбавлення володіння майном, не мають правового підґрунтя. З іншого боку, досліджені докази переконливо свідчать про прагнення відповідача демонтувати ворота, які є власністю позивача, без належного правового обґрунтування суспільної необхідності чи суспільних інтересів вчинення таких дій. Саме доведеність обставин, що беззаперечно свідчать про реальну ймовірність порушення права власності позивача внаслідок протиправних дій відповідачів, свідчить про наявність підстав для превентивного захисту цього права із застосуванням положень ч. 2 ст. 386 ЦК України. Так, спір щодо запобігання порушенню права власності став предметом судового розгляду у справі № 910/5630/17. У цій справі позивач просив суд зобов`язати відповідачів припинити дії, які порушують його право власності, а саме заборонити відповідачам зносити об`єкт нерухомості будинок охорони. Позовні вимоги у наведеному випадку обґрунтовано тим, що позивач є власником комплексу нежитлових будівель, до складу якого належить і спірний будинок охорони. За фактом виявлення порушення правил розміщення тимчасових споруд (малої архітектурної форми, якою відповідачі вважають зазначений будинок охорони) у листопаді 2015 року та у січні 2017 року Комунальним підприємством «Київблагоустрій» було видано відповідні приписи. У подальшому представники відповідачів неодноразово вчиняли спроби знищити цю будівлю шляхом її зносу. Розглядаючи справу № 910/5630/17, суд встановив, що об`єкт, який відповідачі ідентифікують як самовільно встановлену тимчасову споруду малу архітектурну форму, насправді є належним позивачеві на праві власності нерухомим майном будинком охорони, право на який набуто у складі комплексу нежитлових будівель на підставі договору купівлі-продажу та зареєстровано у встановленому порядку. Крім того, спірний об`єкт відображено на схематичному плані інвентаризаційної справи будівель за відповідною адресою. Водночас за висновками суду апеляційної інстанції факти видання приписів, прийняття рішення про демонтаж спірного об`єкта, а також зафіксована спроба демонтажу цього об`єкта працівниками відповідачів беззаперечно свідчать про реальну ймовірність порушення права власності позивача внаслідок протиправних дій відповідачів, тому таке право підлягає превентивному захисту. Здійснюючи касаційний перегляд і залишаючи в силі постанову апеляційної інстанції, КГС ВС зауважив, що за змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України позов про превентивний захист права власності може бути пред`явлено власником, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою. Встановлені у цій справі обставини свідчать про те, що відповідачі без жодних правових і документальних підстав ідентифікують спірний об`єкт як самовільно встановлене рухоме майно та намагаються вчинити протиправні дії, спрямовані на знищення належного позивачеві об`єкта нерухомості. За висновками КГС ВС наведене підтверджує обґрунтованість позиції апеляційного господарського суду щодо необхідності захисту права власності позивача шляхом заборони відповідачам вчиняти дії зі знесення спірного нерухомого майна. Розглядаючи дану справу по суті, суд вважає за необхідності взяти до уваги правову позицію, висловлену Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 11 квітня 2018 року по справі № 910/5630/17. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до положень ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Встановлені у даній справі обставини свідчать про те, що відповідач без жодних правових та документальних підстав ідентифікує спірні металеві ворота як майно, що самовільно встановлене позивачем, та має на меті вчинити дії, спрямовані на знищення належного позивачу манна, яке входить до складу об`єкту нерухомості. Тому суд вважає вимоги позивача обґрунтованими і задовольняє позовну заяву в повному обсязі. Одночасно з цим, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору в сумі 908,00 грн., які документально підтверджені.

Outcome: approved