Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Тернівського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що з 21 травня 1984 року по 31 травня 2016 року працював на підприємстві - шахта «Західно-Донбаська» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з повним робочим днем, як на поверхні так під землею. Стаж роботи у шкідливих умовах праці є більшим за 25 років. 31 травня 2016 року був звільнений з займаної посади за ч. 2 ст. 40 КЗпПУ у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я. Йому повторно сукупно встановлено 60% втрати професійної працездатності безстроково (45% -радикулопатія, 10% - ХОЗЛ пиловий бронхіт, 5% - туговухість), в зв`язку з чим він перебуває на обліку та отримує страхові виплати в управлінні виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 жовтня 2016 року, затвердженого начальником Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, професійне захворювання виникло за таких обставин: тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого, недосконалість технологічних процесів, механізм засобів індивідуального захисту. Причиною виникнення професійного захворювання є: робоча поза з вимушеними нахилами тулуба уперед під кутом більше 30 градусів більш допустимого значення, пил у концентрації 42,8 мг.куб.м при ГДК 2,0 мг.куб.м, діяв впродовж 94 % змінного часу, рівень шуму 96 дБ при ГДР 80 дБ, температура повітря становить 24,4 грудуса при нормі 20-24, відносна вологість повітря 88 % при нормі 75%, швидкість руху повітря при нормі 0,6-0,5 м/с становила 0,5, час дії несприятливого мікроклімату впродавж 94,5 % зміни, навантаження на слуховий аналізатор - розбірливість слів і сигналів - від 50% до 70% при допустимому значенні - від 90% до 70 %, ступень ризику для власного життя та життя інших осіб -вірогідний, нерегулярна змінність з роботою у нічний час допустимому показнику - двозмінна. Все це призвело до: радикулопатії білатеральна попереково - крижової L5, S1, переважно зліва, шийна С5, С6, С7 з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і периферичним нейросудинним синдромами, з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, нейродистрофічними у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ст.), остеоартрозу у поєднаному періартрозами, ліктьових (ПФ другого ст.) і колінних (ПФ другого ст.) суглобів (М 54.1, М17-М). Хронічного обструктивного захворювання легень першої с. (пиловий бронхіт першої ст., емфіземи легень першої ст.), група "А", ЛН першого ст. (J44, J43,8). Нейросенсорної приглухуватності першого ст. (з легким знаженням слуху) (Н90.3). Так, він зазнав зменшення обсягу трудової діяльності, був змушений пройти курс лікування, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що наслідки отриманого на виробництві професійного захворювання обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя він змушений понад 4 років проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікування, у зв`язку з чим не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначалося і позначається на його душевному та фізичному стані. Згідно з Актом розслідування професійного захворювання від 13 жовтня 2016 року також встановлено, що професійне захворювання він отримав внаслідок фізичного перевантаження, пилу, шуму. Крім того, професійне захворювання виникло за обставин тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища на його організм та недосконалості технологічних процесів. При повторному переогляді 11 грудня 2019 року міжрайонною профпатологічною МСЕК йому остаточно встановлено 60 % втрати професійної працездатності та підтверджено безстроково третю групу інвалідності у зв`язку із професійним захворюванням та зазначено потребу у медикаментозному на санаторно-курортному лікуванні, п/жорсткий корсет. Оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де він працював, тим самим порушивши ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, що в свою чергу стало причиною отримання ним професійних захворювань. Просить стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди 60000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. Представник відповідача ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» Селіванов О.А. подав до суду відзив на позовну заяву з додатками. У відзиві на позов представник відповідача просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 60000 грн. в повному обсязі, посилаючись на те, що [PERSON] працював на шахті «Західно-Донбаська» ВСП «ШУ Тернівське» ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля в якості гірника підземного 3 розряду з 09 листопада 2009 року по 31 травня 2016 рік. До початку роботи, згідно з вимогами ст. 29 КЗпП України, [PERSON] був ознайомлений з умовами праці, з наявністю на робочому місці небезпечних та шкідливих виробничих факторів, а також про можливі наслідки їх впливу на здоров`я, що підтверджується його особистим підписом та даними інструктажу з охорони праці.31 травня 2016 року позивач був звільнений у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоровя на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. 20 вересня 2016 року Українським НДІ промислової медицини в м. Кривий Ріг у позивача виявлено професійні захворювання, у зв`язку з чим, в подальшому, проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, про що складено відповідний Акт форми П-4. Як вбачається з позовної заяви, 16 листопада 2017 року Обласною МСЕК №3 м. Дніпро [PERSON] первинно встановлено 60% стійкої втрати професійної працездатності та визнано інвалідом 3 групи з 01 грудня 2017 року з обов`язковим переглядом. 11 грудня 2019 року міжрайонною профпатологічною МСЕК м. Дніпро [PERSON] повторно встановлено 60% стійкої втрати професійної працездатності та визнано інвалідом 3 групи безстроково. Первинної довідки МСЕК про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги позивачем до позову не надано. Зазначає, що до позовної заяви позивачем не додано жодних документів, які підтверджували б факт заподіяння останньому моральної шкоди та не надано будь-яких доказів, які свідчать про наявність психічних розладів у позивача, які встановлюються виключно лікарем-спеціалістом, що має відповідні спеціальні знання та навики в даній залузі медицини, що по даній справі лікарем не зроблено та позивачем не додано. Окрім цього, позивачу встановлена 3 група інвалідності яка є робочою, йому не протипоказана фізична праця, та в матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджували б порушення психічної рівноваги позивача, його переживання та почуття його неповноцінності. Позивач, укладаючи з відповідачем трудовий договір, був повідомлений під підпис, в порядку, передбаченому ст. 29 КЗпП України, про важкі, шкідливі та небезпечні умови праці, можливі негативні наслідки цих умов праці на стан його здоров`я та пов`язані з цими умовами праці пільги та компенсації. Ніщо, не перешкоджало позивачеві відмовитися від укладення цього договору. Він свідомо йшов працювати в шкідливих, важких та небезпечних умовах праці. Також, щорічно проходив періодичний медичний огляд, і був усвідомлений про стан свого здоров`я (професійне захворювання виникає не раптово, а протягом певного періоду - профмаршруту), і під час медоглядів при погіршенні стану. Позивач також мав можливість припинити трудовий договір, однак продовжував працювати в шкідливих та небезпечних умовах, тобто свідомо йшов на ризик для свого здоров`я за для отримання пов`язаних з цим пільг та компенсацій: підвищеного заробітку, скороченого робочого дня, додаткових відпусток, пільгового стажу на пенсію та таке інше. Сама важкість, небезпечність та шкідливість технологічного процесу виробництва на підприємстві відповідача - не є достатньою та самостійною підставою для відповідальності підприємства у вигляді моральної шкоди по професійному захворюванні чи іншому ушкодженні здоров`я працівника при виконанні ним трудових обов`язків. Іншої технології видобутку вугілля на території України не запроваджено. Крім того, позивач звертався до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з письмовою заявою про те, що він не має вимог щодо стягнення компенсації моральної шкоди з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» та підтвердив, що був ознайомлений з умовами праці та отримав виплати у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я. Окрім цього, представник відповідача зазначив, що розрахунок моральної шкоди по даній справі у кратному співвідношенні не ґрунтується на нормах діючого законодавства України, врахування ж віку позивача для визначення розміру моральної шкоди, як стверджує позивач, є некоректним, не виваженим та несправедливим по відношенню до інших громадян держави. Встановлення ж самого ступеню втрати профпрацездатності не підтверджує і не може підтверджувати наявність факту спричинення потерпілому моральної шкоди, для цього потрібні зовсім інші критерії, якими у кожному конкретному випадку і керуються фахівці. Вважає, що лише при наявності такого експертного висновку про встановлення позивачеві факту моральної шкоди, суд має право, встановивши інші умови відшкодування цього виду шкоди, як то протиправність діяння (дій чи бездіяльності) особи, яка таку шкоду завдала, шляхом встановлення конкретних нормативних актів, які роботодавцем було порушено відносно позивача при заподіянні шкоди його здоров`ю; наявність причинного зв`язку між шкодою здоров`ю позивача і протиправними діяннями заподіювача; вини особи в її заподіянні,- визначити його розмір у відповідності до вимог ст. 23 ЦК України. Позивач [PERSON] подав до суду відповідь на відзив з додатками, в якому зазначив, що з відзивом представника відповідача не погоджується, посилаючись на те, що він з 21 травня 1984 року по 31 травня 2016 року працював на підприємстві вугільної промисловості, а саме шахті «Західно-Донбаська» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з повним робочим днем під землею. Стаж роботи у шкідливих умовах праці є більшим за 25 років. Звертає увагу, що надана відповідачем заява [PERSON] про відсутність претензій до відповідача в частині компенсації моральної шкоди у зв`язку з професійним захворюванням взагалі не містить дату, а містить лише рік -2015, а з відповідачем ні 23 листопада 2016 року та після 23 листопада 2016 року (дата встановлення втрати працездатності) він жодних угод не укладав. Оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де він працював, тим самим порушивши ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, то це в свою чергу стало причиною отримання ним професійних захворювань. Позивач вказує, що в позовній заяві він чітко зазначив, про те, що саме з встановленням йому 60% втрати професійної працездатності він зазнав зменшення обсягу трудової діяльності, був звільнений з займаної посади за станом здоров`я, змушений пройти курс лікування, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що наслідки отриманого на виробництві професійного захворювання обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, він змушений проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікування, у зв`язку з чим, не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначалося і позначається на його душевному та фізичному стані. Крім того, посилання представника відповідача на те, що йому встановлена 3 група інвалідності, яка є робочою і йому начебто не протипоказана фізична праця є необгрунтованим, надуманим, та є суб`єктивною думкою представника відповідача, так як, хоча йому і встановлена 3 група інвалідності, однак він не має можливості працювати за набутою професією, а саме шахтарем, оскільки був звільнений з займаної посади за станом здоров`я. Позивач вказує, що посилання представника відповідача на те, що укладаючи з відповідачем трудовий договір він був повідомлений про важкі, шкідливі і безпечні умови праці, а також про можливі негативні наслідки цих умов на стан здоров`я, також вважає недоречним, оскільки дійсно його праця була важкою і небезпечною, проте, відповідач повинен був дотримуватися державної політики в галузі охорони праці, яка відповідно до ст. 4 Закону України «Про охорону праці» базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Однак, відповідач належних та безпечних умов праці не забезпечив, внаслідок чого йому було встановлено 60% втрати професійної працездатності. Крім того, позивач у відповіді на відзив зазначає, що право на відшкодування моральної шкоди виникає в нього з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2018 р. у справі № 210/5258/16-ц, від 23.01.2019 р. у справі № 210/2104/16-ц та від 20.11.2019 р. у справі № 210/3177/17. Щодо розрахунку моральної шкоди позивач вказує, що враховуючи засади розумності, виваженості і справедливості та його вік і період моральних страждань понад 25 років, тому вважає, що розмір моральної шкоди слід визначити в сумі 60000 грн., у зв`язку з чим, просив залишити відзив відповідача без задоволення, а позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» Селіванов О.А. подав до суду заперечення на відповідь на відзив та просив відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що важкість, небезпечність та шкідливість технологічного процесу виробництва на підприємстві відповідача - не є достатньою та самостійною підставою для відповідальності підприємства у вигляді моральної шкоди по професійному захворюванні чи іншому ушкодженні здоров`я працівника при виконанні ним трудових обов`язків. Позивач під час роботи був забезпечений необхідними засобами індивідуального захисту та спеціальним одягом, а також були створені, наскільки це було можливо, безпечні і нешкідливі умови праці. При звільнені [PERSON] нарахована та виплачена компенсація немайнової (моральної) шкоди у розмірі 20129,60 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, але надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив, та просив відмовити в задоволені позову. Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2021 року клопотання представника відповідача Селіванова О.А. про розгляд справи за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, за правилами загального позовного провадження - залишено без задоволення, та задоволено клопотання про відкладення розгляду справи та про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2021 року клопотання представника відповідача Селіванова О.А. про витребування доказів задоволено частково та витребувано у [PERSON] для огляду в судовому засіданні: оригінал акту огляду медико-соціальною експертною комісією первинного огляду [PERSON] , оригінал первинної довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у надані медичної та соціальної допомоги, оригінал первинної довідки до акту огляду МСЕК, оригінали первинної Індивідуальної програми реабілітації інваліда [PERSON] , оригінал висновку Українського НДІ промислової медицини в м. Кривий Ріг про виявлення у [PERSON] профзахворювання. Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотань представника відповідача про залучення третьої особи, про призначення судово-психологічної експертизи у справі, про витребування доказів, про визнання явки позивача у судове засідання обов`язковою. Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі. Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 10 січня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотань представника відповідача про закриття провадження по справі [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, та про залучення третьої особи у справі; задоволено клопотання про представника відповідача про залучення доказів. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обґрунтування позовних вимог та їх заперечення, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Так, в судовому засідання встановлено, що позивач [PERSON] працював з 21 травня 1984 року по 22 жовтня 1984 року на шахті імені «Ленінського комсомолу України» ВО «Павлоградвугілля», звільнений за п. 3 ст. 36 п. 3 КЗОТ УССР призов в Радянську Армію; з 25 листопада 1986 року по 06 травня 1994 року працював на шахті імені «Ленінського комсомолу України» ВО «Павлоградвугілля» звільнений за ст. 38 КЗОТ УССР за власним бажанням; з 18 липня 1994 року по 06 листопада 1996 року працював на шахті «Західно-Донбаська» ВО «Павлоградвугілля», звільнений за ст. 38 КЗОТ УССР за власним бажанням; з 02 серпня 2004 року по 11 жовтня 2005 року працював на шахті «Західно-Донбаська» ВАТ ДХК «Павлоградвугілля», звільнений за ст. 38 КЗОТ УССР за власним бажанням; з 09 листопада 2009 року по 31 травня 2016 року працював на ВСП шахта «Західно-Донбаська» ВАТ «Павлоградвугілля», звільнений за п. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров`я, у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі, що підтверджується записами у трудовій книжці серії [NUMBER] , заповненої 06 грудня 1983 року на ім`я [PERSON] , та не заперечується представником відповідача у відзиві на позов (а.с.7-9). Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 жовтня 2016 року за формою П-4, затвердженого начальником головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, професійне захворювання виникло за таких обставин: тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого, недосконалість технологічних процесів, механізм засобів індивідуального захисту. Причиною виникнення професійного захворювання є: робоча поза з вимушеними нахилами тулуба уперед під кутом більше 30 градусів більш допустимого значення 51-100, пил у концентрації 42,8 мг.куб.м при ГДК 2,0 мг.куб.м, діяв впродовж 94 % змінного часу, рівень шуму 96 дБ при ГДР 80 дБ, температура повітря становила 24,4 грудуса при нормі 20-24, відносна вологість повітря 88 % при нормі 75%, швидкість руху повітря при нормі 0,6-0,5 м/с становила 0,5 м/с, час дії несприятливого мікроклімату впродавж 94,5 % зміни, навантаження на слуховий аналізатор - розбірливість слів і сигналів - від 50% до 70% при допустимому значенні - від 90% до 70 %, ступень ризику для власного життя та життя інших осіб -вірогідний, нерегулярна змінність з роботою у нічний час допустимому показнику - двозмінна. Все це призвело до: радикулопатії білатеральна попереково - крижової L5, S1, переважно зліва, шийна С5, С6, С7 з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і периферичним нейросудинним синдромами, з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, нейродистрофічними у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ст.), остеоартрозу у поєднаному періартрозами, ліктьових (ПФ другого ст.) і колінних (ПФ другого ст.) суглобів (М 54.1, М17-М). Хронічного обструктивного захворювання легень першої с. (пиловий бронхіт першої ст., емфіземи легень першої ст.), група "А", ЛН першого ст. (J44, J43,8). Нейросенсорної приглухуватності першого ст. (з легким знаженням слуху) (Н90.3) (а.с.13-14). Згідно виписки з акту огляду МСЕК серії 12 ААА №043958 від 29 листопада 2016 року, [PERSON] встановлено первинно-повторно втрати професійної працездатності - 60%, з них первинно 45% радикулопатія, первинно 10% ХОЗЛ, первинно 5% туговухість, первинно 0% виробнича травма акт Н-1 № 41, повторно 0% виробнича травма акт Н-1 № 48, та встановлено третю групу інвалідності (а.с. 99). Відповідно до довідки Обласної МСЕК №3 серія 12ААА №045250 від 16 листопада 2017 року та довідки до акту МСЕК серія 12ААА № 736528 від 16 листопада 2017 року [PERSON] встановлено повторно втрату професійної працездатності - 60%, з них 45% радикулопатія, 10% ХОЗЛ, 5% туговухість, та встановлено третю групу інвалідності, протипоказано тяжкий фізичний труд, шкідливі підземні умови (а.с. 10). Згідно довідки Обласної МСЕК серія 12ААА №057180 від 11 грудня 2019 року та довідки до акту МСЕК серія 12ААБ № 625302 від 11 грудня 2019 року [PERSON] встановлено повторно втрату професійної працездатності - 60% безстроково, з них 45% радикулопатія, 10% ХОЗЛ, 5% туговухість, та встановлено третю групу інвалідності, протипоказано робота в умовах дії пилу, шуму, важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату, підземно (а.с. 11). З наведеного видно, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, а отже наявні у зв`язку з цим підстави для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно з частинами першою, другою статті 153 Кодексу законів про працю України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. У статті 173 КЗпП України закріплено право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. В правових позиціях, викладених у пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 (1-рп/2004) у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 210/4342/18. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З пунктів 36, 37 правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 видно, що право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. У рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року визначено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року у справі № 1-9/2004 (1-рп/2004) встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Визначене спростовує твердження представника відповідача про відсутність доведення позивачем наявності моральних страждань. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Доводи представника відповідача про те, що позивач не підтвердив факт заподіяння йому моральної шкоди належним доказом, а саме висновком МСЕК про встановлення факту заподіяння моральної шкоди, суд вважає необґрунтованим з огляду на наступне. Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 червня 2012 року № 420, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, на МСЕК не було покладено обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди потерпілому у зв`язку з професійним захворюванням. Положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає. Отже, вказане вище не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц. З огляду на викладене, суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності встановленої первинно з 29 листопада 2016 року у розмірі 60%, та безстроково з 11 грудня 2019 року. Крім того, суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю наявності у позивача моральної шкоди, та відсутністю будь-яких доказів наявності зміни психічного стану, підтвердження факту звернення позивача до фахових лікарів, висновків лікаря щодо виявленого діагнозу, який був би встановлений як наслідок фізичних та душевних страждань, а також відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та його працею на підприємстві відповідача, оскільки у п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 13 жовтня 2016 року, визначено, що підставою для встановлення [PERSON] професійного захворювання стала тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища на організм хворого, недосконалість технологічних процесів, механізмів індивідуального захисту. Доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача за вищевказаний період роботи - відповідачем не надано. Крім того, матеріали справи доводять, що стан залежності позивача від його хвороби на сьогоднішній день формує його сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на страждання, через чітке розуміння ним відсутності перспективи одужання у майбутньому. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Також, твердження представника відповідача щодо інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Окрім цього, доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу в порядку ст. 237-1 КЗпП України. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності останньому спричинена моральна шкода. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. із змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня виробничого шуму на робочому місці позивача, показників важкості праці, температури повітря впродовж зміни, що підтверджено висновками комісії при розслідуванні хронічного професійного захворювання (отруєння), на підставі яких складено Акт розслідування причини професійного захворювання від 13 жовтня 2016 року, який відповідачем на час його складання не оскаржений, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. Враховуючи вищенаведене, виникнення професійного захворювання та втрата працездатності, призводять до постійного перенесення позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження лікування, що має наслідком нераціональної втрати часу та життєвої енергії, ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя позивача, втрата працездатності призвела до відсутності у позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, оскільки позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності та протипоказана робота в підземних умовах, важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату, що обмежило життєву активність позивача. Перелічені негативні явища в житті позивача переконливо доводять факт завдання позивачу немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання та стійкої втрати професійної працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці зі сторони відповідача. Щодо твердження представника відповідача про те, що розмір моральної шкоди визначений позивачем у кратному співвідношенні не ґрунтується на нормах діючого законодавства України, суд враховує наступне. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ані ж достатнім. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 р.). При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті позивача. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення за рахунок відповідача. Позивач, обґрунтовуючи розмір відшкодування йому моральної шкоди відповідачем у зв`язку з ушкодженням здоров`я посилається на визначення розміру моральної шкоди у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, засади розумності, виваженості і справедливості, вік і період моральних страждань понад 10 років, про те, суд, визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, враховує обставини справи, встановлення позивачу первинно з 29 листопада 2016 року 60% ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача, наслідків, що настали у зв`язку з втратою позивачем професійної працездатності. Також, суд враховує тривалість праці позивача на підприємстві - відповідача в шкідливих умовах на посаді гірничого робітника підземного, 3 розряду з повним робочим днем у шахті, що склала 14 років 6 місяців при загальному стажі роботи в шкідливих умовах 17 років 11 міс. Відповідно до п. 10 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. З огляду на викладене, при вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд враховує глибину та період фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених негативних змін в його житті, ступінь втрати ним професійної працездатності, безстроковість даних негативних змін, що свідчить про неможливість відновлення стану здоров`я в майбутньому, потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, ступінь вини відповідача в спричиненні шкоди, та характер немайнових витрат, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, та визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, в розмірі 60000 грн., що відповідатиме завданим моральним стражданням позивача та буде достатнім для її відшкодування. Відповідно до Закону №466 внесено зміни до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року). До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом № 466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України). Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи - платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Станом на 01 січня 2022 року розмір мінімальної заробітної плати становить 6500,00 грн., а сума стягнутої моральної шкоди в розмірі 60000,00 грн. перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (6500х4=26000,00 грн.). Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що відшкодувати моральну шкоду у розмірі 60000,00 грн. слід з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Щодо розподілу судових витрат суд враховує наступне. За п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Враховуючи викладене, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача судовий збір в дохід держави в розмірі 992,40 грн.

Outcome: partial