Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

24.11.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Болградської міської ради Болградського району Одеської області, та просить надати їй додатковий строк для відчуження належної їй земельної ділянки, мотивуючи тим, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка, кадастровий номер 5121483800:01:001:0431, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею - 2,3032 га, розташованої на території Залізничненської сільської ради Болградського району Одеської області. Цю земельну ділянку позивачка отримала у спадщину, але не відчужила її протягом одного року, як того вимагає законодавство України. Позивачка є громадянкою Республіки Молдова, проживає за межами України та не мала можливості своєчасно виконати встановлений ч.4 ст.81 ЗК України обов`язок щодо відчуження земельної ділянки, через те, що не володіє спеціальними знаннями в області Земельного законодавства України, при реєстрації права власності на дану земельну ділянку про порядок і строки її відчуження не була попереджена, вчасно прибути до України не встигла. При зверненні позивачки до приватного нотаріуса їй було повідомлено, що нею пропущений річний строк на відчуження земельної ділянки, тому позивачка вимушена звернутися з цім позовом до суду. Позивач [PERSON] до суду не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала. Представник відповідача Болградської міської ради Болградського району Одеської області Арнаутов М.І., який діє на підставі довіреності від 09.06.2021 року, до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 2,3032 га, що розташована на території Залізничненської сільської ради Болградського району Одеської області, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5121483800:01:001:0431, що підтверджується рішенням Болградського районного суду Одеської області від 03.03.2014 року по цивільній справі № 497/285/14-ц, провадження № 2/497/213/14, рішення набрало законної сили 14.03.2014 року (а.с.10). Право власності позивачки зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності 30.10.2015 року, номер запису про право власності 11888537, що підтверджується витягом з відповідно реєстру з індексним номером 46905725 від 04.11.2015 року (а.с.11) тобто саме з моменту реєстрації права власності позивач повинна була протягом року відчужити земельну ділянку сільськогосподарського призначення. У листопаді 2021 року позивачка мала намір відчужити успадковану земельну ділянку, однак, нотаріус відмовив у посвідченні договору купівлі-продажу, отриманої спадщини, у зв`язку з пропуском строку на її відчуження, що підтверджується постановою приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І. від 09.11.2021 року (а.с.15). Вказаний строк позивачка пропустила у зв`язку із тим, що є громадянкою Республіки Молдови, тому не володіє спеціальними знаннями в області Земельного законодавства України, при реєстрації права власності на дану земельну ділянку про порядок і строки її відчуження не була попереджена, вчасно прибути до України не встигла, тому просить надати їй додатковий строк для відчуження спадщини. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи. В зв`язку з цим, судом відповідно до вимог ст.82 ЦПК України, визнані вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до положень ч.1 ст. 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. За змістом ст.ст. 41, 64 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Право власності на землю належить до основних конституційних прав та свобод, що не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ч.1 ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Частиною 5 ст. 22 Земельного кодексу України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства. Відповідно до частини 2 статті 81 Земельного кодексу України, іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Частиною 3 цієї ж статті Земельного кодексу України передбачено, що іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Натомість, частиною 4 вищенаведеної статті Земельного кодексу України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення, отримані в спадщину іноземними громадянами, підлягають відчуженню протягом одного року. Однак, дані приписи закону стосуються землі, яка отримана у спадщину. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 145 Земельного кодексу України передбачено, що якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. З викладеного випливає, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати лише громадянину України. В свою чергу, чинним законодавством України не передбачена заборона на продовження строку для відчуження земельної ділянки згідно з ч.4 ст. 81 Земельного Кодексу України. При цьому прямої правової норми, яка б регулювала порядок поновлення судом передбаченого ч.4 ст. 81 ЗУ України строку, законодавство України не містить, тому суд у відповідності з вимогами ч.2 ст.8 Цивільного кодексу України може за аналогією закону застосувати положення ст. 25 та ч.3 ст. 1272 ЦК України. Відповідно до норми ст. 127 ЦПК України, суд наділено повноваженнями щодо поновлення чи продовження строків, встановлених законом, за умови визнання причин його пропуску поважними. Стаття 17 Закону України "Про виконання рішення застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Ільхан проти Туреччини" від 27 червня 2000 року зазначив, що при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Позивачка є громадянкою Республіки Молдова, яка не мала можливості своєчасно виконати встановлений ч.4 ст. 81 ЗК України обов`язок щодо відчуження земельної ділянки, через її необізнаність у законодавстві України за цім питанням, під час ухвалення рішення судом не роз`яснювалися вимоги законодавства щодо необхідного відчуження земельної ділянки протягом року, також в матеріалах справи не міститься доказів, що під час реєстрації права власності позивачці роз`яснювалися ці вимоги законодавства. З огляду на викладене, враховуючи, що законодавством не встановлено заборони на продовження строку для відчуження земельної ділянки іноземцем та враховуючи те, що представник відповідача не заперечує проти задоволення позову, суд вважає за можливе позов задовольнити та продовжити позивачці строк для відчуження земельної ділянки, який вона пропустила з поважних причин, що не суперечить діючому законодавству та не порушує прав та інтересів інших осіб. На підставі наведеного,

Outcome: approved