Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] , в особі представника - адвоката Марківа Назара Володимировича, звернулася до суду з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів, в якій просить суд стягнути з відповідача отриманий завдаток у подвійному розмірі, що становить 20 000,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 травня 2021 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] відбулася усна домовленість про укладення договору щодо виготовлення та встановлення ПВХ конструкції - оскління балкону у квартирі за місцезнаходженням позивача. Позивачем було сплачено відповідачу як завдаток грошові кошти у сумі 10000,00 грн., що підтверджується чеком. Позивачу було запропоновано укласти договір у письмовій формі та надано шаблон такого договору без підпису відповідача. Позивач проставила свій підпис під проектом даного договору та віддала його представнику відповідача, проте оформлений належним чином примірник вказаного договору так і не отримала. Тобто відповідач ухилилася від підписання договору, а отже договір вважається неукладеним. Крім того, станом на дату звернення позивача до суду, поставки металопластикових вікон відповідачем не здійснено і не розпочато їх виготовлення. Позивач неодноразово звертався до відповідача з письмовою вимогою повернути безпідставно отримані кошти вих. № 01/29.06.2021 від 29.06.2021 та за допомогою телефонних дзвінків, проте останній відмовляється розмовляти, нецензурно лається та кладе слухавку, з чого можна зробити висновок, що відповідач не має наміру повертати отримані кошти. Відповідно до ч. 1 ст. 571 ЦК України якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. За таких обставин, позивач звернулася до суду з позовом та просить стягнути грошові кошти у подвійному розмірі, що становить 20 000,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 06.09.2021 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 20.10.2021. 23.09.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог , посилаючись на те, що ФОП [PERSON] , як виконавцем робіт, у дотримання вимог ст. 15 Закону «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору було надано гр. [PERSON] необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, що забезпечувало можливість свідомого і компетентного вибору. Жодної неправдивої та недостовірної інформації надано не було. В укладеному договорі № DF-01745 чітко вказані назва продукції, ціна, основні властивості продукції, термін виконання робіт та інші умови договору, з якими замовник погодилась, шляхом підписання договору, тому посилання на те, що договір не був укладений належним чином представник відповідача вважає безпідставними. ФОП [PERSON] зі свого боку також підписала договір, отримала грошові кошти в якості завдатку та приступила до виконання зобов`язань за договором. У разі відсутності підпису на екземплярі договору позивача, відповідачем повідомлялося в телефонному режимі, що можна завітати до офісу та отримати екземпляр договору з підписом. Більш того, підписаний відповідачем екземпляр договору направлявся у відповідь на запит. ФОП [PERSON] , як виконавець робіт приступила до виконання своїх зобов`язань, а саме: замовлений виріб згідно з замовленням № DF-01745 вже виготовлений у повному обсязі, здійснено також оплату виробнику за металопластикові вироби, що підтверджується листом ТОВ «ПРЕСТИЖ ГРУПП». Відповідач зазначає, що грошові кошти у розмірі 10 000,00 грн. набуто на підставі договору, а тому твердження позивача про те, що відповідач набув кошти без достатньої правової підстави є необґрунтованими. Судові засідання 20.10.2021 та 02.12.2021 відкладено у зв`язку з неявкою сторін. 26.01.2022 від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій він заперечує щодо задоволення позову. У судове засідання 26.01.2022 з`явився позивач, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд встановив таке. Позивач стверджує, а відповідач не заперечує, що 28 травня 2021 року ФОП [PERSON] запропоновано [PERSON] укласти договір у письмовій формі та надано проект такого договору щодо виготовлення та встановлення ПВХ конструкції - оскління балкону у квартирі за місцезнаходженням позивача. У матеріалах справи міститься копія договору № 01745 від 28.05.2021 (а.с. 5-6), оригінал такого договору оглянуто судом в судовому засіданні 26.01.2022, з якого вбачається, даний договір не містить підпису зі сторони ФОП [PERSON] . Також в матеріалах справи міститься копія товарного чеку № DF-01745 від 28.05.2021 (а.с. 7), оригінал товарного чеку оглянуто судом в судовому засіданні 26.01.2022, з якого вбачається, що позивач сплатив відповідачу як завдаток грошові кошти у сумі 10 000,00 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Згідно з ч.1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. За приписами ч. 1 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною другою статті 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц міститься правовий висновок, що у разі якщо сторони не досягли згоди з істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Судом встановлено, що договір № 01745 від 28.05.2021 не містить підпису ФОП [PERSON] як виконавця робіт, а отже між сторонами не досягнуто згоди з істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся. Завдаток згідно з приписами статті 546 ЦК України є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання. Стаття 547 ЦК України встановлює вимоги до форми правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання. Так, відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Тобто, правовим наслідком недодержання письмової форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання є його нікчемність. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відповідно до ч. 1 ст. 571 ЦК України якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Товарним чеком № DF-01745 від 28.05.2021 підтверджується отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 10000,00 грн., які не можуть вважатися завдатком, оскільки правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. З матеріалів справи вбачається, що 30.06.2021 позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення безпідставно набутих коштів від 29.06.2021, в якій зазначається, що станом на 29.06.2021 відповідачем не було надано підписаного договору, а лише непідписаний проект договору; також станом на зазначену дату відповідачем не здійснено поставки металопластикових вікон і не розпочато їх виготовлення. У зв`язку з цим позивач повідомив про розірвання усної домовленості від 28.05.2021 про виготовлення металоконструкцій та вимагав повернути отримані кошти у сумі 10 000,00 грн. протягом 7 календарних днів (а.с. 8). Доказів того, що відповідач грошові кошти у сумі 10000,00 грн. повернув позивачу матеріали справи не містять. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Частиною першою статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до частини другої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною третьою статті 1212 ЦК України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна». Аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц, «конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно». Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом у постановах: від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №759/1206/17. З урахуванням того, що письмовий договір № 01745 від 28.05.2021 є неукладеним, а згідно з вимогою про повернення безпідставно набутих коштів від 30.06.2021 позивач повідомив про розірвання усної домовленості від 28.05.2021 про виготовлення металоконструкцій та вимагав повернути отримані кошти у сумі 10 000,00 грн., враховуючи також те, що матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов`язання з виготовлення металоконструкцій, суд приходить до висновку, що отримані відповідачем від позивача кошти у сумі 10 000,00 грн. є набутими (збереженими) без відповідної правової підстави. У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на те, що відповідно до умов укладеного договору виконавець зобов`язується передати у власність замовнику виготовлені вироби протягом 30 днів з моменту оплати робіт в повному обсязі; оскільки позивачем не внесено повну суму за виготовлені вироби, то і відповідачем не здійснюється поставка. Суд відхиляє такі доводи відповідача, оскільки договір № 01745 від 28.05.2021 є неукладеним, і відповідач не надав доказів на підтвердження того, що сторони досягли згоди щодо умов поставки та оплати продукції. Лист ТОВ «ПРЕСТИЖ ГРУПП» до ФОП [PERSON] не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки не доводить факту існування договірних зобов`язань між [PERSON] та ФОП [PERSON] . До того ж код за ЄДРПОУ 38098608, вказаний у листі ТОВ « ПРЕСТИЖ ГРУПП», за відкритими даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не належить вказаному товариству. З огляду на зазначене, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів підлягає задоволенню в частині стягнення 10 000,00 грн. При цьому, суд не вбачає підстав для стягнення відповідно до приписів ч. 1 ст. 571 ЦК України додаткової суми у розмірі завдатку, оскільки договір № 01745 від 28.05.2021 є неукладеним, а правовим наслідком недодержання письмової форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання є його нікчемність. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір, від сплати якого позивачка звільнена відповідно положень ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: partial