Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

В травні 2021 року [PERSON] (надалі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (надалі - відповідач), про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою. Предметом позову є визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Підставою позову є те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою він не користується. Відповідач проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку із вищевикладеним, позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.05.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. 29.12.2021 року від відповідача до суду надійшло нотаріально посвідчене клопотання про розгляд справи у його відсутності, в якому додатково зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог, у спірному житловому приміщенні не проживає, постійне місце його проживання є м.Москва, РФ. Позивач в судове засідання, яке відбулось 02.02.2022 року, не з`явилась, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як вбачається із копії договору дарування квартири серії НАТ №318623 від 15.03.2016 року, [PERSON] прийняла в дар від матері [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії паспорта громадянина РФ на ім`я [PERSON] , останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Статтями 29, 310 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання, а також має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Згідно з пунктом 4 ст.31 Цивільного кодексу України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як передбачено ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положенням статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. З рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", вбачається, що, в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Відповідач в добровільному порядку не знявся з реєстрації, чим чинить позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю власністю на свій розсуд. Отже, право позивача, як власника, підлягає судовому захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Надані позивачем докази щодо тривалого не проживання відповідача у спірному житлі, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При цьому, тривала відсутність відповідача свідчить про те, що він має інше місце проживання, а тому визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі, й, в свою чергу, буде захищати права власниці такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що "втручання у право відповідача" є співмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є "необхідним у демократичному суспільстві". Суд зазначає, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є достатньою правовою підставою для зняття відповідача з реєстрації. Отже, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved