Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS] Разом з нею зареєстрований за вказаною адресою брат позивачки [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності від 18 лютого 2000 року вказана квартира на правах спільної сумісної власності належала позивачці, її батькам [PERSON] та [PERSON] , а також брату [PERSON] та сину позивачки [PERSON] . Після смерті батьків, згідно їх заповіту, вона успадкувала їх частку і в даний час володіє 3/5 вказаної квартири. Позивачка вказує, що близько 20 років назад її брат виїхав за межі України в Португаію та з того часу там постійно проживає, став громадянином Португалії та до України повертатися не збирається. Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що відповідач не проживає за вказаною адресою протягом тривалого часу, понад 20 років, сам залишив дану квартиру, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 02 липня 2021 року відкрите провадження у справі за вказаним позовом та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання 19 жовтня 2021 року, 09 год. 00 хв. 19 жовтня 2021 року у зв`язку із відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідача про дату та час судового засідання, протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 25 січня 2022 року об 11 год. 00 хв. В судове засідання з`явилася позивачка, яка підтримала заявлені позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явився про місце, час розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши думку позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні заявленого позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло квартира за адресою [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 8). З довідки МЄІРЦ № 657/2816 від 15 червня 2021 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані позивачка [PERSON] та її брат [PERSON] (а.с. 7). Згідно пояснень позивачки відповідач, який є її братом, не мешкає в спірному житлі близько двадцяти років, квартиру залишив добровільно. Під час судового розгляду не було встановлено обставин того, що позивачка чинить відповідачу перешкоди в користуванні зазначеним житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З наданих доказів встановлено, що відповідач дійсно тривалий час не проживає у спірній квартирі. В той же час судом також встановлено, що спірна квартира є приватною власністю відповідача, тому право відповідача на користування цією квартирою набуте на підставі наявного у нього права власності, є непорушним і невід`ємним правом власника, якого власник не може бути позбавлений в порядку статті 405 ЦК України та ст.156 ЖК України. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За таких обставин, положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки відповідач є співвласником квартири, тому суд позбавлений можливості визнати порушення прав позивача з боку відповідача, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Відповідач не втратив права власності на частку у квартирі і тому не втратив право користування квартирою. Сам той факт, що на даний час відповідач, який є співвласником житлового приміщення, не проживає у зазначеній квартирі, не є підставою для визнання його таким, що втратив право проживання чи іншого користування своєю власністю. Той факт, що відповідач не несе витрат на утримання квартири і не оплачує комунальні послуги, не є підставою для припинення його права користування квартирою. Вказані питання мають вирішуватись між співвласниками у інший встановлений законом спосіб, зокрема позивач не позбавлена можливості порушувати питання щодо стягнення з відповідача як власника квартири понесених витрат на утримання своєї власності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: dismissed