Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

02 жовтня 2020 року [PERSON] в особі представника позивача [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору : Орган опіки та піклування - Служба у справах дітей Ужгородської міської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08.06.2013 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, про що було зроблено актовий запис №183. У даному шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує на те, що за час спільного проживання між подружжям постійно виникали сварки через різні погляди на сімейне життя, що призвело до неприязненого відношення один до одного. Вважає, що подальше спільне сімейне життя та збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача та відповідача. Зазначає, що з 2017 року позивач не підтримує з відповідачем жодних відносин. Крім того у 2018 році позивач вже зверталася до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, однак в подальшому у 2020 році подала заяву про залишення позову без розгляду, оскільки вважала, що відповідач має намір зберегти сім`ю. Проте відповідач і надалі вчиняв сварки, які супроводжувалися нанесенням позивачу тілесних ушкоджень. У зв`язку з насильством у сім`ї зі сторони відповідача, позивач разом із сином переїхала проживати до своїх батьків. Вказує на те, що за місцем теперішнього проживання позивача з дитиною є всі необхідні умови для належного, достатнього та комфортного проживання. Позивач зазначає, що вона офіційно працевлаштована, отримує офіційну заробітну плату, має у користуванні автомобіль, самостійно забезпечує дитину всім необхідним, дбає про духовний та фізичний розвиток сина. Вказує на те, що відповідач проживає у квартирі яка набута за час шлюбу та в подальшому після розірвання шлюбу підлягає розподілу між сторонами. Іншого власного житла відповідач не має. Відповідач заперечує з приводу того, що син буде проживати спільно з матір`ю, проте позивач вказує на те, що вона не буде чинити жодних перешкод у зустрічах із батьком. Окрім того, позивач вказує на те, що відповідач не бере належної участі в утриманні сина. Позивач самостійно оплачує всі необхідні витрати пов`язані із перебуванням дитини у садочку, витрати за відвідування різних гуртків, секцій, витрати на харчування, одяг та взуття дитини. Позивач разом із неповнолітнім сином проживають спільно та дитина знаходиться повністю на її утриманні та вихованні. Відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків, в добровільному порядку матеріально не забезпечує дитину, не бере участі у його вихованні. З посиланням на викладене, позивач просить суд: шлюб укладений 08.06.2013 року між нею - [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, про що було зроблено актовий запис №183 - розірвати; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2/3 частки від усіх видів його заробітків (доходів), щомісяця, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття; визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] за місцем проживання матері - [PERSON] . До початку розгляду справи по суті відповідач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа : Орган опіки та піклування Ужгородської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини. Зустрічний позов обгрунтовує тим, що 08.06.2013 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, про що було зроблено актовий запис №183. У даному шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що 16.04.2014 року було укладено договір №1 купівлі-продажу прав (паю) згідно якого покупець [PERSON] придбала майнові права на набуття квартири [ADDRESS] . Зазначає, що вказані майнові права придбалися за спільні кошти подружжя у рівній дольовій частці, за кошти які були отриманні подружжям як під час шлюбу так і до укладення шлюбу. У подальшому на [PERSON] було оформлено право власності на вищезазначену квартиру. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вказує на те, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] з 2017 року не підтримує із ним жодних відносин. Зазначає, що у період з 2017 року по вересень 2018 року відповідач за зустрічним позовом [PERSON] зверталася до його батьків із вимогою змусити його відмовитись на її користь від належної йому частки на квартиру та просила перерахувати їй грошові кошти для можливості оплатити послуги адвоката, пов`язані із розірванням шлюбу. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вказує на те, що він з моменту придбання квартири за свої власні кошти вчиняє дії направлені на благоустрій житла та забезпечення добробуту сім`ї. Зазначає, що своєю поведінкою відповідач за зустрічним позовом [PERSON] провокує сварки між подружжям. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважає, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] має намір отримати від нього кошти для забезпечення своїх особистих потреб, а не піклування про потреби дитини. Крім того зазначає, що з вересня 2015 року по вересень 2018 року відповідач за зустрічним позовом [PERSON] перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та фактично перебувала з дитиною на його утриманні. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вказує на те, що у нього з дружиною діаметрально протилежні погляди на життя. З травня 2020 року по 28.11.2020 року [PERSON] та його син фактично не проживали в квартирі [ADDRESS] . Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] з`являлася із сином у вищевказаній квартирі лише для того щоб переночувати. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вказує на те, що [PERSON] у період з травня 2020 року не повідомляла і не повідомляє інформації щодо сина, зокрема його потреб. Вказує на те, що він не може брати належної участі у розвитку сина, оскільки [PERSON] та її батьки всіляко перешкоджають його спілкуванню з дитиною. Зазначає, що у грудні 2018 року син важко захворів і він перебував з ним на стаціонарному лікуванні у лікарні. У 2019 році за власні кошти возив сина відпочивати на Азовське море. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вказує на те, що у його батьків наявний приватний будинок, який набагато більший ніж будинок батьків [PERSON] , наявні декілька транспортних засобів та сільськогосподарська техніка, оскільки вони займаються фермерським господарством. Крім того вказує на те, що будинок батьків [PERSON] потребує ремонту. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважає, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її батьки не здатні належним чином виховати його сина та привити йому високі моральні принципи поведінки не тільки в суспільстві а й в сімейних відносинах. Враховуючи вище викладене, просить суд ухвалити рішення, яким шлюб укладений 08.06.2013 року між ним - [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 08.06.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, про що було зроблено актовий запис №183 - розірвати; визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] за місцем проживання батька - [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки від усіх видів її заробітків (доходів), щомісяця, і до досягнення дитиною повноліття. Позиція сторін справи : Позивач за первісним позовом [PERSON] (відповідач за зустрічним позовом) в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові , а зустрічні позовні вимоги визнала частково, не заперечила проти розірвання шлюбу, в іншій частині зустрічних позовних вимог заперечила та просила відмовити у їх задоволенні з підстав та мотивів викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву. Вказала на те, що у [PERSON] відсутня зацікавленість у сімейному житті, з його ініціативи вчинялись постійні сварки, скандали у сім`ї. Зазначила, що вони , як подружжя спільно не проживають з кінця вересня 2020 року, подружні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть. Причиною розірвання шлюбу є насильство в сім`ї. Вона разом із сином переїхали проживати до її батьків. Крім того вказала на те, що подала заяву в поліцію про вчинення [PERSON] насильства у сім`ї. Вказала на те, що [PERSON] не приймає належної участі в утриманні дитини і в додаткових витратах. Вказує на те, що був факт вивезення дитини відповідачем за первісним позовом [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) до його батьків на п`ять тижднів, два із яких їй не давали можливості спілкуватися з сином, після чого їх син повернувся додому наляканий. У зв`язку з цим просить суд визначити місце проживання дитини разом з нею. Звернула увагу суду на те, що працевлаштована , а [PERSON] не виявляє зацікавленості життям сина. Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги заперечив та підтримав позовні вимоги первісного позову. Підтримав доводи позивача за первісним позовом. Відповідач за первісним позовом [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) в судовому засіданні первісні позовні вимоги визнав частково, не заперечив проти розірвання шлюбу, в іншій частині первісних позовних вимог заперечив та просив відмовити у їх задоволенні. Позовні вимоги зустрічного позову підтримав повністю та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у зустрічному позові . Вказав на те, що мати їх дитини та її родина мають низький рівень моральних якостей. Вони , як подружжя спільно не проживають з травня 2020 року, один раз на місяць він зустрічається із сином. Зауважив, що купував дитині іграшки, одяг та продукти харчування. Зазначив, що працює головним державним інспектором Закарпатської митниці, інших дітей на утриманні не має. Надав пояснення аналогічні викладеним у зустрічному позові. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору : Органу опіки та піклування - Служба у справах дітей Ужгородської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав в межах наданого висновку органу опіки та піклування. Вказав на те, що було проведено розгляд звернення [PERSON] і проведено обстеження умов проживання за двома адресами, зокрема і за адресою де фактично проживає [PERSON] з дитиною. Зауважив про те, що засідання комісії було двічі і батько не з`являвся на засідання комісії. Наголосив на тому, що згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородського міськвиконкому №2/23/01-19 від 05.01.2021 року враховуючи інтереси малолітнього [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місцем проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з його матір`ю гр. [PERSON] , [INFO] , за адресою її місця проживання. 17.02.2021 року представником третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору : Органу опіки та піклування - Служби у справах дітей Ужгородської міської ради Шатров В. подано до суду клопотання про розгляд справи у відсутності представника. 10.03.2021 року відповідачем за первісним позовом [PERSON] подано до суду заяву про направлення примірника позовної заяви з додатками та можливість ознайомитися з матеріалами справи. 01.04.2021 року відповідачем за первісним позовом [PERSON] подано до суду зустрічний позов. 27.04.2021 року відповідачем за первісним позовом [PERSON] подано до суду зустрічний позов. 20.05.2021 року позивачем за первісним позовом [PERSON] подано до суду відзив на зустрічний позов. 02.06.2021 року відповідачем за первісним позовом [PERSON] подано до суду відповідь на відзив на зустрічний позов. 16.06.2021 року позивачем за первісним позовом [PERSON] подано до суду заперечення на відповіль на відзив. 05.07.2021 року представником третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору : Органу опіки та піклування - Служби у справах дітей Ужгородської міської ради Шатров В. подано до суду клопотання про розгляд справи у відсутності представника. 07.07.2021 року відповідачем за первісним позовом [PERSON] подано до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи. 07.10.2021 року відповідач за первісним позовом [PERSON] подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 29.12.2021 року на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородського міськвиконкому №2/23/01-19 від 05.01.2021 року. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 10.02.2021 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 06.04.2021 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду залишено зустрічну позовну заяву без руху. 17.05.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято зустрічний позов. 18.06.2021 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду залучено до участі у справі за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини - Орган опіки та піклування Ужгородської міської ради, у якості третьої особи. 13.07.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Заслухавши вступне слово позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом), представника позивача за первісним позовом (представника відповідача за зустрічним позовом), відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом), вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням осо-би, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Фактичні обставини справи: Як встановлено судом, сторони уклали шлюб 08.06.2013 року, який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, про що було зроблено актовий запис №183, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 08.06.2013 року.(а.с.11) У даному шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що стверджується відповідним свідоцтвом про народження, копія якого приєднана до матеріалів справи.( а.с. 18) Як встановлено судом, позивач за первісним позовом [PERSON] разом із сином проживали окремо від відповідача за адресою [ADDRESS] , що стверджується довідками ЖБК «Архітектус» №76/2018 від 12.11.2018 року, №16 від 11.09.2020 року.(а.с.19,20) Судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , відвідує старшу групу Б в НВК «Веселка», що стверджується даними довідки НВК «Веселка» №84 від 28.09.2020 року та листом директора НВК «Веселка» №83 від 28.09.2020 року. (а.с.31,32) Судом встановлено, що позивач за первісним позовом сплачувала кошти за харчування в НВК «Веселка», за [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями квитанцій про перерахування коштів на рахунок НВК «Веселка» які приєднані до матеріалів справи.(а.с.21-25) Судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] працює на посаді менеджера з організації пасажирських перевезень відділу перевезень та комерційної роботи в ПАТ «Закарпатавтотранс», що стверджується довідкою від 25.09.2020 року та характеристикою [PERSON] (а.с.26-27) Предметом розгляду органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому було питання доцільнсті визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . Згідно висновку органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому №2/23/01-19 від 05.01.2021 року враховуючи інтереси малолітнього [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місцем проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з його матір`ю гр. [PERSON] , [INFO] , за адресою її місця проживання. Майновий спір між сторонами відсутній. Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України. Суд враховує, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно положення ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач та відповідач не мають наміру та бажання зберегти шлюб. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, суд вважає, що між сторонами склалися неприязнені відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, як це передбачено ст.112 Сімейного Кодексу України, шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер. При таких обставинах суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалась остаточно, примирення між подружжям є неможливим, є всі підстави для задоволення первісного позову в частині розірвання шлюбу. Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Згідно ст. 56 ч. 3 СК України кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, а ч. 4 цієї ж статті передбачає, що примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. З аналогічних підстав слід задовольнити зустрічну позовну заяву в частині розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Обґрунтованими є і вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання неповнолітнього сина. Як встановлено судом, позивач за первісним позовом разом із сином [PERSON] проживають окремо від відповідача за первісним позовом за адресою [ADDRESS] , що стверджується даними висновку органу опіки і піклування Ужгородського міськвиконкому №2/23/01-19 від 05.01.2021 року та зазначені обставини не заперечується сторонами у справі. Згідно висновку органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому №2/23/01-19 від 05.01.2021 року, за адресою [ADDRESS] , проживають [PERSON] та її син [PERSON] (а.с.69-71) Правовідносини між сторонами випливають із нормСімейного Кодексу України, зокрема згідно до вимог ст. 180 Сімейного Кодексу Українибатьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, відповідно дост.51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідач [PERSON] свій обов`язок утримувати дитину, що передбачений ст. 180 СК України , як стверджує позивач за первісним позовом, не виконує. Ненадання матеріальної допомоги на утримання дитини є порушенням обов`язку батьків піклуватися про своїх дітей. Частинами 1-3ст. 181 СК Українипередбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю міжними; за домовленністю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і(або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуютьсяу частці від доходу її матері,батька і(або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положеннями статей180,183,185,193,198,199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини,її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них назагальних підставах(стаття 193); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку,сина,які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття198). Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, матері і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина 1 статті 182 СК України зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 статті 182 СК України зазначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно ч.1 ст. 183 СК України -частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 183 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у частці від доходу його батька. Відповідно до ст.7 ЗУ „Про державний бюджет України на 2022 рік" затверджено на 2022 рік прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років : з 1січня 2022 року - 2618 гривень. Відповідно до вимог ч. 2ст. 182 СК Українимінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. ст. 182, 183 СК України, надані сторонами докази в підтвердження своїх позовних вимог та заперечень проти позовних вимог, враховує матеріальний стан позивача, відповідача, стан здоров`я, потреби дитини, та працездатний вік відповідача за первісним позовом , відповідач є фізично здоровою особою , працює у Закарпатській митниці Держмитслужби на посаді головного державного інспектора та має сталий заробіток, а відтак здатен забезпечувати належний рівень утримання як себе, так і неповнолітньої дитини, враховує встановлений законом мінімальний розмір аліментів на дитину, а також покладення обов`язку утримання дитини на обох батьків. Доводи відповідача за первісним позовом про те, що він несе витрати на утримання дитини на думку суду, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що не підтверджені жодними доказами. Суд звертає увагу, що надання неповнолітній дитині матеріальної допомоги у добровільному порядку є правом батька та не звільняє його від обов`язку утримувати дитину. Згідно ч.ч. 1-4ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи маютьрівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченихзаконом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і наякі вона посилається якнапідставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, як встановлено судом, відповідач за первісним позовом проживає окремо від неповнолітньої дитини [PERSON] , в порядку ст.188 Сімейного Кодексу України від обов`язку утримувати дитину не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів згідно ст. 189 Сімейного кодексу України між сторонами на даний час не укладено. Будь - яких обставин, що перешкоджали б відповідачу сплачувати аліменти на утримання дитини в судовому засіданні не встановлено. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей і,тим більше,при захисті одного із основних прав дитини -права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Оскільки дитина сторін проживає разом з матір`ю [PERSON] , а [PERSON] , є його батьком та на нього покладено однаковий з [PERSON] обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто, а відтак наявні правові підстави для стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання дитини, які присудити у частці від доходу його батька за вибором матері дитини, разом з якою проживає дитина. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері , так і батька. Що стосується заявлених вимог первісного позову про стягнення аліментів з визначенням частки від доходу відповідача в розмірі 2/3 частини , суд виходить з наступного. Частиною 5 ст. 183 СК України визначено стягнення аліментів у розмірі : на одну дитину однієї чверті; на двох дітей однієї третини; на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку. З урахуванням викладеного, зважаючи на приписи чинного законодавства, суд приходить до висновку, що для задоволення всіх потреб дитини : калорійного харчування та забезпеченням одягу відповідно до його віку, з урахуванням принципу співмірності, достатніх потреб дитини, дійсної участі батька у його утриманні, оскільки неповнолітній [PERSON] проживає з матір`ю та перебуває на повному її утриманні, а також покладення обов`язку утримання дитини на обох батьків, слід визначити розмір аліментів в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку [PERSON] на утримання сина [PERSON] , але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з дня подачі позовної заяви до суду 02.10.2020 року і до досягнення ним повноліття, що відповідає приписам ст. 183 СК України, таким чином задовольняючи частково первісні позовні вимоги. Підстав для відмови у задоволенні первісних позовних вимог в цій частині судом не встановлено. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи встановлений законом мінімальний розмір аліментів на дитину, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з підстав викладених вище. Відповідно до ч. 1ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оскільки з позовом позивач звернулася 02.10.2020 року, аліменти на утримання сина підлягають стягненню з цієї дати. Згідно п. 1 ч. 1ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Що стосується позовної вимоги позивача за первісним позовом про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] , суд констатує наступне. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому №2/23/01-19 від 05.01.2021 року про визначення місця проживання дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] за адресою її місця проживання. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (ч.4 ст. 29 ЦК України). Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. Відповідно до ч. 1ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтями 11 та 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому №2/23/01-19 від 05.01.2021 року про визначення місця проживання дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] за адресою її місця проживання. Судом під час розгляду справи не встановлено обставин того, що вказаний висновок органу орпіки та піклування суперечить ітересам дитини. На теперішній час малолітній [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] проживають у будинку за адресою: [ADDRESS] . За місцем проживання малолітній дитині [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] створено усі необхідні умови для належного проживання, відпочинку та розвитку, про що провідним фахівцем складено відповідний акт обстеження умов проживання від 18.11.2020. З метою встановлення спроможності матері виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею 18.11.2020 - 19.11.2020 провідним працівником Ужгородського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді проведено оцінку потреб сім`ї та встановлено мати належно виконує свої обов`язки з виховання дитини, враховуючи її вік та потреби у повсякденному житті, дитину в садочок приводить і забирає мати, спілкується з вихователями . У висновку також відображено, що батько дитини відмовився підписувати акт. Верховний Суд в чергове підкреслює свою позицію про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання. У таких справах насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім вирішено питання про захист порушених прав батьків, і такий захист прав батьків не повинен шкодити інтересам дитини. З урахуванням того, що матір`ю [PERSON] забезпечуються належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини, батько дитини має можливість безперешкодно відвідувати дитину, спілкуватися з нею, здійснювати свої батьківські обов`язки, враховуючи , що дитина не досягла 10 років, беручи до уваги вік та інтереси дитини, з врахуванням висновку органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому про визначення місця проживання дитини від 05.01.2021 року №2/23/01-19, суд вважає що саме мати забезпечить кращі інтереси дитини з метою реалізації її прав на освіту, всебічний розвиток, здоров`я, виховання в оточенні любові і поваги, оскільки дитина тривалий час проводить зі своєю матір`ю, кожен день мати відводить та забирає дитину зі садочка, а відтак напереконання суду обгрунтованими є вимоги позивача за первісним позовом про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю - [PERSON] по справі. Окрім того, суд враховує і те, що позивач за зустрічним позовом не довів тих обставин, не надав суду переконливих доказів,що проживання дитини з ним - батьком буде відповідати якнайкращим інтересам малолітньої дитини. Зважаючи на викладене слід відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви в частині визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] за місцем проживання батька - [PERSON] . Відповідно до ст.89ЦПК України ,суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному,об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з підстав викладених вище. Що стосується позовної вимоги зустрічної позовної заяви про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки від усіх видів її заробітків (доходів), щомісяця, і до досягнення дитиною повноліття, суд констатує наступне. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, матері і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства, право на звернення до суду з вимогами про стягнення аліментів на утримання дитини наділений той з батьків, разом з яким проживає дитина. Як встановлено судом, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] разом із сином [PERSON] проживають окремо від позивача за зустрічним позовом за адресою [ADDRESS] , що стверджується даними висновку органу опіки і піклування Ужгородського міськвиконкому №2/23/01-19 від 05.01.2021 року та не заперечується сторонами у справі. Отже, як встановлено неповнолітня дитина [PERSON] проживає з матір`ю за адресою [ADDRESS] , та повністю знаходиться на її утриманні, а відтак враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина, [PERSON] щомісячно у розмірі ј частки всіх доходів [PERSON] , оскільки позивач за зустрічним позовом належними та допустимими доказами не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме, що син [PERSON] проживає разом з ним. Відповідно до ст.89 ЦПК України , суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на висновки Суду щодо первісної та зустрічної позовної заяви та часткового задоволення первісних позовних вимог та часткового задоволення зустрічних позовних вимог, у порядку частин першої та другої статті 141 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача за первісним позовом слід стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір у розмірі 1681,60 грн. за позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, а з відповідача за зустрічним позовом слід стягнути на користь позивача за зустрічним позовом сплачений ним судовий збір за вимоги про розірвання шлюбу в розмірі 840,80 грн. Відповідно ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог тому суд вважає, що оскільки позивачі за подання позовів про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору, відповідно до Закону України "Про судовий збір", з відповідача за первісним позовом слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial