Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

05.08.2021 [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до 1. [PERSON] , 2. [PERSON] , законним представником якої є [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 26.08.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання на 25.09.2021 о 12.00 год.;залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,на стороні відповідача-2 - Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . 30.05.2017 він зареєстрував у цій квартирі свою знайому [PERSON] , а 07.06.2017 - також її неповнолітню доньку - [PERSON] , тому що їм потрібне було тимчасове житло у м. Києві та термінова реєстрація для подачі документів дитини до школи. Згодом вони мали знятися з реєстрації місця проживання та [PERSON] мала придбати собі житло. Деякий час відповідачі проживали у його квартирі, у квітні 2020 року вони виселилися, однак з реєстраційного обліку не знялися. Просить визнати відповідачок такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки вони не є членами його родини та не проживають за місцем реєстрації понад рік, а збереження реєстрації відповідачок у квартирі позивача чинить йому перешкоди у вільному користуванні та порушує його право розпоряджатися квартирою. Таким чином, до предмету доказування у справі входять обставини щодо підстав вселення відповідачок у квартиру позивача, та наявність поважних причин їх відсутності у спірній квартирі з квітня 2020 року до дня звернення з позовом до суду (05.08.2021). У відзиві, поданому 05.10.2021, відповідачка-1 [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити у задоволенні вимог повністю, оскільки вони є необгрунтованими, безпідставними, недоведеними, а обставини, зазначені позивачем, не відповідають фактичним обставинам у справі. Зазначила, що вона та її донька на праві приватної власності житла не мають. До переїзду в м. Київ вона разом зі своєю неповнолітньою донькою [PERSON] проживала у приватному будинку в с. Братківці Стрийського р-ну Львівської обл., який належить її бабусі - [PERSON] . На початку літа 2015 року відповідачка познайомилася через мережу Інтернет (сайт «Вконтакті» з позивачем. В ході спілкування вони обговорювали питання про спільне прожмвання та одруження. У січні 2016 року позивач запосив її з дочкою в гості до м. Києва. Вона з дочкою неодноразово також гостювали у матері позивача в м. Києві, а також разом з позивачем і його матір`ю, [PERSON] , їздили в м. Умань Черкаської обл. до його тітки, [PERSON] . Вона з дочкою сподобалися рідним [PERSON] , і вони погодились на їхне подружнє життя з [PERSON] [PERSON] пропонувала [PERSON] переїхати жити у м. Стрий Львівської обл., але він не погоджувався і пропонував жити в його кімнаті у трикімнатній квартирі разом з його матір`ю і братом, однак вона не погодилась. Згодом [PERSON] повідомив її, що у разі, якщо вони житимуть як подружжя, його тітка придбає для них окреме житло у м. Києві. Це влаштувало відповідачку. Згодом за кошти його тітки [PERSON] у 2017 році придбав трикімнатну квартиру [ADDRESS] , і запропонував відповідачці разом з її дочкою переїхати проживати до нього, обіцяючи створити сім'ю і стати батьком її дочці. Вона погодилась, і переїхала, а також перевезла у цю квартиру належні їй меблі та побутову техніку. Одразу після переїзду вона з дочкою у травня 2017 року зареєстрували своє місце проживання у цій квартирі. Вона з позивачем почали проживати однією сім`єю, що тривало приблизно рік. Вони вели спільний побут, відповідачка сплачувала комунальні платежі, купувала продукти харчування, також вона влаштувала свою доньку в школу за новим місцем реєстрації. Одна приблизно через рік після переїзду позивач перестав брати участь у веденні домашнього господарства, не брав участь у вихованні її дочки, не працював та не утримував родину. Вона робила зауваження позивачу з приводу способу його життя та відношення до неї та дочки, але він агресивно реагував на такі зауваження і вимагав виселитися з квартири. Таким чином, вона з позивачем перебували у постійному конфлікті, було втручання поліції у їх сімейні стосунки, внаслідок чого і вона, і позивач були притягнуті до адміністративної відповідальності. У квітні 2020 року позивач без попередження змінив замки на вхідних дверях квартири, та не пустив її з дочкою до квартири. Приблизно через місяць позивач повернув їй належні їй речі, які вона змушена була відвезти до своїх родичів у Львівську обл. НА даний час позивач перешкоджає їй та її неповнолітній дочці проживати у спірній квартирі, у зв`язку з чим вона винаймає інше житло. Ухвалою суду від 02.11.2021, занесеною до протоколу судового засідання: - до участі у справі залучено [PERSON] як законного представника неповнолітньої відповідачки-2[PERSON] , встановлено строк на подання відзиву; - відмовлено у задоволенні клопотання відповідачки про виклик як свідка [PERSON] , з метою підтвердження свідком обставин проживання позивача з відповідачкою у спірній квартирі у період з 2017 року по 2020 рік однією сім`єю, оскільки на розгляді суду не перебувають вимоги про встановлення такого факту; - відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи акта про непроживання відповідачок у квартирі [ADDRESS] , який підписано [PERSON] , оскільки цей доказ подано з порушенням встановленого судом строку на подання заяв по суті справ, поважні причини пропуску цього строку відсутні. У відзиві, поданому 08.11.2021, представник [PERSON] як законного представника неповнолітньої відповідачки-2 - адвокат Глівінський А.І. заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у задоволенні вимог повністю з підстав, аналогічних тим, що зазначені у відзиві, поданому 05.10.2021, [PERSON] як відповідачкою-1. Додатково зазначив, що неповнолітня [PERSON] згідно з ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» як член сім`ї наймача або власника жилого приміщення має право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем, тапросив урахувати висновок про застосування норм права, викладений у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 755/16152/16-ц та від 27.11.2019 у справі № 368/750/16-ц, що малолітня дитина не втрачає право користуватися житлом за будь-яких обставин: ні внаслідок тимчасової відсутності понад 6 місяців відповідно до ст. 71 ЖК України, ні внаслідок вибуття згідно зі ст. 107 ЖК України. Інших заяв по суті справи сторони не подавали. Про слухання справи третя особа, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачки-2, повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, подала до суду заяву про слухання справи за відсутності її представника, а також письмові пояснення у справі, тому суд розглянув справу за її відсутності. У письмових поясненнях третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2 - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації зазначила, що з метою забезпечення прав та інтересів дитини вважає за недоцільне визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] (а.с. 86). В судовому засіданні представник позивача адвокат Мельник О.О. позов підтримала повністю та пояснила, що формальне існування реєстрації відповідачок у квартирі позивача порушує його право вільно користуватися та розпоряджатися квартирою, оскільки всі обов`язки з утримання квартири, оплаті комунальних послуг та газопостачання, електроенергію, а також з ремонту та обслуговування житлового будинку, у якому розташовано квартиру, несе позивач, просила позов задовольнити. Відповідачка-1 та законний представник неповнолітньої відповідачки -2 [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити у задоволенні вимог повністю. Окрім обставин, про які нею зазначено у відзивах, пояснила, що з травня 2020 року вона поїхала на свята до своїх знайомих, а коли повернулася, позивач не пустив її до квартири. Вона викликала поліцію, але позивач не відчинив двері працівникам поліції, які приїхали на виклик. Більше вона не намагалась потрапити до квартири позивача, в судовому порядку за захистом не зверталася. Пізніше вона забрала з квартири речі дитини, винайняла машину та перевезла усі свої речі (побутову техніку та меблі). Окрім того, відповідачка-1 повідомила суду, що на даний час вона з дочкою проживає за адресою: [ADDRESS] ; наміру повертатися до квартири позивача з метою проживання вона не має, але реєстрація її та дочки у цій квартирі потрібна їй для укладення декларації з сімейним лікарем, влаштування дочки до школи тощо, а також з метою збереження цієї поштової адреси для листування з організацією-забудовником, у якій у неї є майнові права на житло, що будується. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 10-12). [PERSON] та [PERSON] зареєстрованого на праві власності житла не мають (а.с. 50, 51). 30.05.2017 позивач зареєстрував у цій квартирі [PERSON] , а 07.06.2017 - її неповнолітню доньку [PERSON] (а.с. 7). Отже, відповідачка-1 [PERSON] у 2017 році вселилася у спірну квартиру зі згоди власника як член його сім`ї. Позивач також надав згоду на вселення її неповнолітньої дочки як члена сім`ї відповідачки-1, але не як члена його сім`ї, оскільки позивач не є батьком неповнолітньої [PERSON] та не всиновлював цю дитину, не є її опікуном. Доказів щодо існування під час вселення домовленостей між [PERSON] та [PERSON] як власником житла щодо збереження за [PERSON] права користування спірною квартирою як членом сім`ї власника на строк, який перевищує річний термін її відсутності у цьому місці проживання, суду не надано. Приблизно через рік після переїзду сторони перестали вести спільне господарство, позивач не брав участь у вихованні дочки відповідачки-1, вимагав, щоб вони виселилися з квартири, позивач з відповідачкою-1 перебували у постійному конфлікті, внаслідок чого відповідно до постанов Дарницького районного суду м. Києва від 15.11.2019 та від 23.01.2020 були притягнуті до адміністративної відповідальності за вчинення психологічного насильства відносно один до одного (а.с. 52-56). У квітні 2020 року відповідачки виселилися з квартири [ADDRESS] (що підтверджується як поясненнями обох сторін, так і актом від 02.08.2021 (а.с. 6). У травні 2020 року відповідачка-1 вивезла з цієї квартири усі свої та дитячі речі. На даний час вона проживає разом з відповідачкою-2 за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки № 06-13/199, яку видав 01.10.2021 директор школи, [PERSON] є ученицею 5-Б класу «Середньої загальноосвітньої школи № 243» Подільського району м. Києва (а.с. 48). Заслухавши представника позивача, відповідачку-1 та законного представника неповнолітньої відповідачки-2 [PERSON] - [PERSON] , вивчивши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши матеріали справи, зокрема письмове пояснення третьої особи, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю з таких мотивів. Мотиви та норми права, з яких виходить суд. У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. За положеннями ч. 1 ст. 71, ст. 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Ст. 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Отже, з огляду на приписи ст. 12 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та ст.13 ЦПК України, згідно з якою цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд зауважує, що тягар доведення поважності причин відсутності у спірній квартирі відповідачок понад у встановленгий законом строк лежить на стороні відповідача, оскільки саме вона наполягає на їх наявності. Водночас, на підтвердження повідомлених відповідачкою-1 обставин, що вона з дочкою виселилася зі спірної квартири не добровільно, а позивач змусив її виселитися та перешкоджає їй та її неповнолітній дочці проживати у цій квартирі, а саме - без попередження змінив замки на вхідних дверях квартири, та не пустив її з дочкою до квартири у травні 2020 року, а також що вона в той день викликала поліцію, але позивач не відчинив двері працівникам поліції, які приїхали на виклик, сторона відповідача не надала жодних доказів. Окрім того, з досліджених судом постанов Дарницького районного суду м. Києва від 15.11.2019 та від 23.01.2020, згідно з якими позивач з відповідачкою-1 притягнуті до адміністративної відповідальності за вчинення психологічного насильства відносно один до одного, установлено, що зазначені особи перебували у постійному конфлікті(а.с. 52-56). Доводи відповідачки-1, що її з дочкою не можна визнавати такими, що втратили право користування спірною квартирою з огляду на те, що у них на праві власності немає іншого житла, суд відхиляє, зважаючи на те, що відповідачка-1 пояснила суду, що на підставі усної домовленості з власником вона з дочкою має на праві користування інше житло, а саме - за адресою: [ADDRESS] . А норми житлового та цивільного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не обумовлюють можливість визнання особи такою, що втратила право користування житлом наявністю у цієї особи іншого житла саме на праві власності. Отже, заслухавши пояснення відповідачки-1 у судовому засіданні, суд вважає, що визнання відповідачок такими, що втратили право користування житлом у цій справі стосується саме питання продовження формального існування реєстрації відповідачок у цій квартирі. На думку суду, немає необхідності в продовженні існування реєстрації відповідачок у спірній квартирі з метою укладення декларацій з сімейним лікарем, оскільки чинним законодавством на час виникнення спірних правовідносин для цього реєстрація місця проживання не є обов`язковою. Доводи відповідачки-1 щодо необхідності в продовженні існування реєстрації відповідачок у спірній квартирі з метою влаштування неповнолітньої відповідачки [PERSON] до школи у м. Києві є необгрунтованими та спростовуються тим, що дитина вже влаштована до школи у Подільському районі м. Києва саме за місцем фактичного свого проживання разом з матір`ю. Продовження існування відповідачок у спірній квартирі з метою збереження поштової адреси відповідачки-1 для листування з організацією-забудовником, у якій у неї є майнові права на житло, що будується, на думку суду, не є переконливим аргументом, оскільки відповідачка-1 має право у будь-який час повідомити цю організацію про зміну своєї поштової адреси, яка відповідно до чинного законодавства не обумовлена місцем реєстрації. Письмове пояснення третьої особи на стороні відповідача-2 - Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації суд оцінює як необгрунтовані та не покладає їх в основу рішення, оскільки окрім перелічених норм права, які стосуються захисту прав дітей, та застереження про недоцільність задоволення позову, вони не містять жодних фактів, жодні обставини цей орган в межах цієї справи не досліджував (а.с. 86). Суд зауважує, що фактичні обставини у справі, що розглядається, відрізняються від обставин у справах № 755/16152/16-ц та № 368/750/16-ц, у яких суди розглядали позови про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, дитини, яка набула право користуватися спірним приміщенням за фактом народження, оскільки народилася у квартирі за місцем реєстрації одного з батьків саме як власника спірного житла, і саме за таких обставин Верховний Суд зробив висновок, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом і маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Тому суд враховує зазначені висновки про застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 755/16152/16-ц та від 27.11.2019 у справі № 368/750/16-ц, але не застосовує їх під час вирішення цієї справи, оскільки вони зроблені у справах за різних фактичних обставин. Отже, суд вважає, що позивач довів, а відповідачки не спростували, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , не проживають у квартирі [ADDRESS] з квітня 2020 року без поважних причин, речі відповідачок у спірній квартирі відсутні, у зв`язку з чим відповідачка-1 відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, а відповідачка-2 на підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 ЖК Української РСР втратили право користування нею, у зв`язку з чим позовні вимоги, заявлені [PERSON] , підлягають задоволенню повністю.

Outcome: approved