Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачки. Позивачка [PERSON] , скориставшись канцелярією суду, 08.11.2021 року звернулася у Стрийський міськрайонний суд Львівської області з позовною заявою (зареєстрована за вх. № 21492), в якій просить ухвалити рішення про визнання відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за зареєстрованим місцем її проживання - у будинку [ADDRESS] . Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за пред`явлення вищевказаної позовної заяви до суду у розмірі 908 грн., позивачка залишає за собою при ухваленні рішення просить покласти на неї. Позов обґрунтовано тим, що відповідачка, яка приходиться позивачці колишньою невісткою, була зареєстрована у вказаному будинку за її згодою як власниці, однак з серпня 2020 року фактично у цьому житлі не проживає. Позивачка стверджує, що вона є одноосібною власницею житловому будинку [ADDRESS] , частина котрого належала їй як забудовниці, а іншу частину котрого у липні 2007 року вона отримала у дар. Відповідачка в серпні 2020 року виїхала на постійне місце проживання в іншу місцевість, забрала свої особисті речі, а згодом їх з сином позивачки шлюбу було розірвано у встановленому порядку. Тому позивачка вказує про припинення у відповідачки права користування житловим приміщенням у згаданому вище будинку. Позивачка звертає увагу суду також на ту обставину, що відповідачка, залишаючись зареєстрованою у належному їй житловому будинку, однак фактично проживаючи за іншою адресою, тим самим чинить їй перешкоди, зокрема порушує її право власності щодо вказаного будинку, тобто право вільно нею користуватись і розпоряджатись, так як добровільно відмовляється знятися з реєстрації, хоча може зареєструвати своє місце проживання за місцем фактичного перебування, а також унеможливлює звернення позивачки за отриманням пільг по оплаті житлово-комунальних послуг та вирішення інших питань, пов`язаних з утриманням житла. Відтак позивачка, виходячи з положень статей 15-16, 319, 383, 391, 405 ЦК України, була змушена звертатись до суду із даним позовом, у котрому обрала спосіб захисту - визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідачка у запропоновані судом строк та порядку відзиву на позовну заяву [PERSON] до неї про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не подала. Заяви та клопотання учасників справи. Одночасно із пред`явленням позовної заяви позивачкою також було заявлено про виклик свідків для їх допиту у судовому засіданні під час розгляду справи по суті. Інших заяв чи клопотань від учасників цієї справи до суду не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Микитина В.Я. від 30.11.2021 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачки, яка у цьому позові не має статусу підприємця, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Визначено місце, дату та час підготовчого засідання у справі - зал судових засідань приміщення Стрийського міськрайонного суду Львівської області за адресою: вул. Т. Шевченка, 89, м. Стрий, Львівська область, 29.12.2021 року, 12:30 год.. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 29.12.2021 року підготовче провадження у цій справі закрито, а справу призначено до розгляду по суті. Задоволено заяву про виклик свідків. Визначено місце, дату та час судового засідання щодо розгляду даної справи по суті - зал судових засідань приміщення Стрийського міськрайонного суду Львівської області за адресою: вул. Т. Шевченка, 89, м. Стрий, Львівська область, 07.02.2022 року о 12:30 год.. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 07.02.2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, постановлено проводити заочний розгляд даної справи та ухвалення у ній заочного рішення. Учасники справи належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час судового засідання по їх справі щодо її розгляду по суті, про що у справі наявні відповідні письмові підтвердження. У судове засідання щодо розгляду даної справи по суті з`явилася позивачка, а також свідок [PERSON] . Відповідач у таке судове засідання не з`явилася, про поважні причини своєї неявки суд не повідомила. Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Усі заяви та клопотання були вирішені судом у встановленому порядку. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположих свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Крім того, за змістом ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав [PERSON] за пред`явленими позовними вимогами цивільного характеру, та причетність до порушення таких її прав [PERSON] , встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із зазначенням відповідних доказів. Судом встановлено, що позивачка є одноосібною власницею житлового будинку [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] , виданим Станківською сільською радою Стрийського району Львівської області 14.12.2004 року (копія мітиться у справі, а. с. 11), Витягом про реєстрацію права власності, номер витягу: 5938655, сформованим КП ЛОР «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 20.12.2004 року, номер запису про право власності: 9027183 (копія міститься у справі, а. с. 10), договором дарування частини будинку, посвідченим 26.07.2007 року державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Львівської області Костур У.Т., номер у реєстрі: 1-3924 (копія міститься у справі, а. с. 8), та Витягом про реєстрацію права власності, номер витягу: 15451479, сформованим КП ЛОР «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 02.08.2007 року, номер запису про право власності: 9027183 (копія міститься у справі, а. с. 9). Відповідачка 13.06.2014 року була зареєстрованою у належному позивачці вищевказаному житловому будинку з її ж дозволу, оскільки 30.09.2014 року у виконавчому комітенті Станківської сільської ради Стрийського району Львівської області було зареєстровано шлюб між відповідачкою та сином позивачки - [PERSON] , який також зареєстрований за вказаною адресою. Як вбачається з рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області, ухваленого 31.12.2020 року у справі № 456/4350/20, провадження № 2/456/1390/2020, (копія міститься у справі, а. с. 12-13), шлюб між [PERSON] та [PERSON] , котрий був зареєстрований 30.09.2014 року у виконавчому комітенті Станківської сільської ради Стрийського району Львівської області, актовий запис № 13, розірвано. Судом також встановлено, що відповідачка у зазначеному вище житловому будинку хоча й зареєстрована, однак з серпня 2020 року не проживає та не здійснює оплату за надані комунальні послуги. Так, допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка є сестрою позивачки, надала покази, згідно з котрими відповідачка у серпні 2020 року виїхала з належного позивачці житлового будинку [ADDRESS] у невідомому напрямку, забрала свої особисті речі, після чого туди на постійне місце проживання не поверталася, там не проживає й жодного разу її там більше не бачили. Це ж стверджується й актом по встановленню факту проживання осіб, складеному комісійно 27.10.2021 року з уповноважених представників Моршинської міської територіальної громади (копія міститься у справі, а. с. 14). Отже відповідачка з серпня 2020 року за своєю добровільною згодою не проживає за зареєстрованим у встановленому порядку своїм місцем проживання у [ADDRESS] , а виїхала на постійне місце проживання в іншу місцевість, де й фактично проживає. Крім того позивачка не веде спільного господарства з відповідачкою, яка після розірвання шлюбу з сином позивачки, не вважається членом її сім`ї. Норми та джерела права, котрі застосовує суд при ухваленні даного рішення. За загальним правилом, наведеним у статтях 15, 16 ЦК України, кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених у ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Про зазначене також йдеться у статтях 316, 317, 319 та 321 ЦК України, згідно з якими правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статей 16, 386, 387 та 391 вказаного Кодексу власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, або якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Висновок суду за результатами розгляду справи. Оскільки відповідачка, яка на даний час не є членом сім`ї позивачки як власниці житлового будинку [ADDRESS] , відсутня у такому житлі понад один рік, так як зі своєї добровільної згоди не проживає у вказаному будинку з серпня 2020 року в силу фактичного проживання в іншому житлі в іншій місцевості, то її право користування зазначеним житловим приміщенням у згаданому вище будинку слід вважати припиненим, а її саму слід визнати такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням. У свою чергу, припинення права користування відповідачки житловим приміщенням у згаданому будинку надасть можливість усунути позивачці перешкоди вільно ним користуватись та розпоряджатись, зокрема й звернутись за отриманням пільг по оплаті житлово-комунальних послуг, а також скористатись іншими можливостями власниці об`єкта нерухомого майна, пов`язаного з його використанням та розпорядженням, що у повній мірі буде справедливим по відношенню до останньої. Відтак позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат у справі. Розподіл судових витрат у справі, котрі полягають у сплаті позивачкою судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із однією вимогою немайнового характеру у розмірі 908 грн., що підтверджується квитанцією № ПН5266653 від 08.11.2021 року (оригінал міститься у справі, а. с. 1), слід здійснити у порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, зокрема в силу ухвалення заочного рішення на користь позивачки та її відповідної волі про покладення цих судових витрат на неї, покласти на останню, тобто залишити за позивачкою. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved