Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області перебуває вказана позовна заява, в якій позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що їй на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , який з 2014 року у квартирі не проживає, його особисті речі у квартирі відсутні, участі у сплаті комунальних послуг відповідач не приймає, тому позивач просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою суду від 08 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до провадження суду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 29 листопада 2021 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 31.01.2022 року постановлено провести заочний розгляд справи. Позивач в судове засідання не прибула, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутність, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідач до судового засідання не з`явився з невідомих суду причин. Повідомлявся у встановленому законом порядку, у тому числі через оголошення на Веб-сайті Судової влади України. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт не проживання відповідача [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] з 2014 року, оскільки останній поїхав до Росії, речі у квартирі відсутні, квартиру залишив добровільно, перешкод йому позивач не чинила. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 265781478 від 14.07.2021 року вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.07.2021 року. З акту від 01.12.2021 року, складеного ТОВ «Житло-22» вбачається, що у за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , який з 2014 року у квартирі не проживає. Відповідно до довідки відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг № 099-99.02-01305 від 01.10.2021 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 21.02.2007 року по теперішній час. Такожд суду надано заяву № 36/79-н/36-2018-2-5, посвідчену нотаріусом нотаріального округу Новохоперського района Воронезької області, у якій [PERSON] надає свою згоду та просить зняти його з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. На підставі викладеного, враховуючи, що позивачу належить на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS] , знайшли підтвердження обставини відсутності відповідача без поважних причин понад один рік у вказаній квартирі, судом не встановлено домовленості між власником та відповідачем, які б вказували на поважність такої відсутності останнього, відповідач не є власником квартири, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

Outcome: approved