Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Одинадцята київська державна нотаріальна контора, в якому просив: - встановити факт проживання однією сім`єю як чоловік та дружина [PERSON] та [PERSON] , померлої [INFO] , без реєстрації шлюбу з 2003 року по [INFO] ; - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом в частині спадкування 43/100 частин квартири [ADDRESS] , видане [PERSON] ; - визнати за [PERSON] право власності на 43/100 частин квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Разом з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову (провадження 2-з/754/87/21), в якій він просив накласти арешт на 86/100 частин квартири [ADDRESS] . Вимоги заяви обґрунтовані тим, що відповідачем вчиняються дії спрямовані на відчуження частки 86/100 іншим особам, зокрема, відповідач приводить у квартиру потенційних покупців. Враховуючи, що відповідач свідомо діє та не приховує своїх намірів, на думку позивача, є підстави вважати, що протягом розгляду справи частина квартири може бути відчужена на користь третіх осіб. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05.05.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк на усунення недоліків. Крім того, ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05.05.2021 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено, оскільки позивачем до заяви про забезпечення позову не було надано доказів на підтвердження того, що відповідач має намір відчужити спірне майно. 19.05.2021 позивачем подано заяву на виконання вимог ухвали суду від 05.05.2021, до якої додано позовну заяву в новій редакції. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла [PERSON] , з якою позивач проживав як чоловік та дружина з 1991 року по 2003 рік у зареєстрованому шлюбі, а з 2003 року по день смерті без реєстрації шлюбу як чоловік та дружина. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 86/100 частини квартири [ADDRESS] . Для отримання свідоцтва в порядку спадкування за законом (право на обов`язкову частку) позивач звернувся до Одинадцятої державної нотаріальної контори, але позивачу було відмовлено у зв`язку із відсутністю підтвердження перебування у шлюбних стосунках. Зі змісту даної відмови слідує, що існує також спадкоємиця [PERSON] за заповітом, яка подала заяву про прийняття спадщини. Позивач вказує, що отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину порушує право позивача на отримання свідоцтва в порядку спадкування, як права на обов`язкову частку. Він зазначає, що фактично шлюбні відносини з померлою у позивача були з 1991 року по день смерті, оскільки мешкали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та витрати, разом були на святкових заходах рідних та друзів. Дружина систематично хворіла рядом захворювань, через які вона була в такому фізичному та психологічному стані, що потребувала допомоги та догляду з боку близьких людей. Відповідно, належну допомогу, турботу та підтримку [PERSON] надавав позивач, як єдина близька людина в її житті. Позивачем неодноразово сплачувалися рахунки за комунальні послуги, навіть після смерті [PERSON] , укладалися договори в інтересах сім`ї. Позивач був постійно зареєстрований за вказаною адресою. Поховання цивільної дружини позивач робив особисто. Позивач вважає, що має право на обов`язкову частку у розмірі 43/100 квартири [ADDRESS] , оскільки проживав однією сім`єю з [PERSON] та є непрацездатним вдівцем. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 04.06.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 12 липня 2021 року. 08.06.2021 до суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову (провадження № 2-з/754/122/21), в якій позивач просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 86/100 частин квартири [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10.06.2021 у задоволенні вказаної заяви про забезпечення позову відмовлено, оскільки заявлені заходи забезпечення не були співмірними із позовними вимогами. 16.06.2021 позивачем до суду подано заяву про забезпечення позову (провадження № 2-з/754/130/21), в якій він просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 43/100 частин квартири [ADDRESS] . Вимоги заяви обґрунтовані тим, що [PERSON] подано заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на 43/100 часток квартири [ADDRESS] . [PERSON] було отримано свідоцтво про право власності на 86/100 часток спірної квартири. Відтак предметом спору у даній справі є визнання права власності на 43/100 частин вказаної квартири. Позивач вказував, що відповідачем вчиняються дії, які спрямовані на відчуження частки 86/100 іншим особам, зокрема, відповідач приводить у квартиру потенційних покупців. Враховуючи, що відповідач свідомо діє та не приховує своїх намірів є підстави вважати, що протягом розгляду справи частина квартири може бути відчужена на користь третіх осіб, та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. На підтвердження факту того, що відповідач має намір продати свою частину квартири, свідчить отримана позивачем заява про повідомлення про намір продати квартиру від 11.05.2021, тому у випадку продажу частини спірної квартири, під час судового розгляду виконання рішення суду може значно ускладнитися. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року заяву [PERSON] про забезпечення позову у справі № 754/6446/21 задоволено, вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 43/100 частин квартири [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] . 07.07.2021 від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, вказуючи на те, що постановою Одинадцятої київської державної нотаріальної контори від 25.02.2020 обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку за ст. 1241 ЦК України. Крім того, 23.06.2021 відповідач подарувала 86/100 квартири [ADDRESS] [PERSON] , про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим вважає себе неналежним відповідачем. Відповідач вказує, що, враховуючи обставини та факти встановлені у рішенні Деснянського районного суду міста Києва від 09 квітня 2008 року (справа № 2-1623/08) та у рішенні Деснянського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2011 року (справа № 2-5021/2011) у позивача були неприязні відносини з покійною. Так, у рішенні Деснянського районного суду міста Києва від 09 квітня 2008 року (справа № 2-1623/08) суд встановив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.10.1991 до 01.10.2003; дітей від шлюбу не мають; у травні 2003 року позивач тимчасово виїхав до Російської Федерації в с. Велике Городьково Конишевського району Курської області у зв`язку із необхідністю здійснення догляду за своєю похилого віку хворою матір`ю, а повернувся в Україну у березні 2005 року. Також суд встановив факт неприязних стосунків, які склалися між позивачем та [PERSON] , наявність конфліктів та суперечок. У рішенні Деснянського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2011 року (справа № 2-5021/2011) суд встановив, що «сторони у справі, як співвласники, не змогли у позасудовому порядку домовитися про порядок користування спірною квартирою», що в свою чергу свідчить про тривалість неприязних стосунків. Позивач у позовній заяві зазначає, що фактичні шлюбні відносини у нього були з покійною [PERSON] , оскільки вони мешкали разом. Натомість, враховуючи правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 10.10.2019 (справа № 748/897/18) «проживання чоловіка і жінки за однією адресою, що пов`язане з поділом майна після розірвання шлюбу та відсутністю іншого місця проживання, не свідчить про сімейні відносини між ними». У даному випадку, спільне проживання позивача з покійною [PERSON] є результатом поділу майна після розірвання шлюбу, та вселення його у спірну квартиру відповідно до рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 квітня 2008 року (справа № 2-1623/08). Укладання договорів, сплата комунальних послуг, на які посилається позивач, були здійснені в особистих інтересах і не доводять фактичних шлюбних відносин. Факт здійснення поховання [PERSON] також не свідчить про фактичність шлюбних відносин, оскільки, враховуючи позовні вимоги, позивач мав матеріальну зацікавленість відносно майна, яке належало померлій. З приводу систематичних захворювань померлої [PERSON] , та про потребу у наданні їй допомоги, відповідач зазначає, що такі зауваження позивача не відповідають дійсності, є бездоказовими, оскільки до останніх днів покійна опікувалася собою самостійно, та перебувала з позивачем в неприязних стосунках. З приводу спадкування позивачем обов`язкової частки на підставі ст. 1241 ЦК України відповідач вказує, що навіть у разі встановлення судом факту перебування особи у фактичних шлюбних відносинах із спадкодавцем, така особа, на відміну від вдівця/вдови, не має права на обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту, оскільки законодавець встановив імперативну норму такого порядку спадкування за умови перебування непрацездатного спадкоємця в офіційно зареєстрованому шлюбі із померлим. Тобто, позивач, навіть за умов встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах не може отримати статусу вдівця, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 21 Сімейного кодексу України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. А саме поняття вдівство нерозривно пов`язано з інститутом шлюбу. Відповідач зауважує, що шлюб між позивачем та покійною [PERSON] був розірваний 01.10.2003 та не поновлювався. Як зазначає Верховний Суд України у п. 21 постанови Пленуму № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику в справах про спадкування» проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі ст. 1261 ЦК України, а відповідно у позивача відсутнє право на спадкування на підставі ст. 1241 ЦК України. Також, враховуючи взаємовідносини позивача з покійною [PERSON] , таке спадкування порушувало би волевиявлення покійної, викладене нею в заповіті. У підготовчому засіданні 12.07.2021 оголошено перерву до 27.09.2021 за клопотанням представника позивача. 13.07.2021 позивачем подано відповідь на відзив, в якій він заперечує щодо доводів відповідача про наявність неприязних стосунків позивача з покійною. Так, словосполучення «неприязні відносини з покійною» вживається тільки в рішенні Деснянського районного суду міста Києва від 09.04.2008 в контексті того, що вони виникли в окремий період, коли позивач, повернувшись в Київ в березні 2005 р. не зміг потрапити до квартири [ADDRESS] , оскільки [PERSON] змінила замки в спірній квартирі і, відповідно, не впустила позивача в квартиру. А в рішенні Деснянського районного суду міста Києва від 24.10.2011 чітко вказується, що [PERSON] , яка була відповідачкою, не спростовувала його позовних вимог про визначення порядку користування спірною квартирою за запропонованим позивачем варіантом. Навпаки, представник відповідачки позов визнав, даний факт підтверджує відсутність неприязних відносин у позивача з покійною. Крім того, позивач зазначає, що відповідач, знаючи, що ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року накладено арешт на 43/100 частин квартири [ADDRESS] уклала договір дарування, що є недопустимим. 29.07.2021 до суду від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій позивач, крім вищевказаних позовних вимог, просив також визнати недійсним договір дарування 86/100 частини квартири [ADDRESS] від 23.06.2021, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сокол І.В., реєстраційний номер № 5187. Позивач просив визнати вказаний договір недійсним на підставі ст. 228 Цивільного кодексу України. 06.09.2021 від третьої особи - Одинадцятої київської державної нотаріальної контори - надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та проводити розгляд справи без участі представника нотаріальної контори, вказуючи на те, що спадкова справа № 691/2019 відносно майна [PERSON] заведена 12.07.2019 на підставі поданої заяви [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [INFO] його колишньої дружини [PERSON] . 24.07.2019 до нотаріальної контори також звернулася із заявою про прийняття спадщини спадкоємиця за заповітом, відповідно до змісту якого померла заповіла квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Встановлено те, що заявник [PERSON] на день смерті спадкодавиці у шлюбних стосунках з нею не перебував (про факт перебування з [PERSON] у шлюбних стосунках з 1991 по 2003 рік [PERSON] підтвердження не надано). Відповідно, [PERSON] не входить до кола спадкоємців за законом відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України. А, відтак, і не має права на спадкування частки у заповіданому майні відповідно до ст. 1241 Цивільного кодексу України. 10.09.2021 через канцелярію суду позивачем подано клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача [PERSON] . Клопотання обґрунтоване тим, що під час попереднього судового засідання було встановлено, що [PERSON] відчужила належну їй частку у квартирі [PERSON] з метою ухилення від врегулювання в судовому порядку цивільного спору, що порушує його права та інтереси як спадкоємця на обов`язкову частку; новий власник спірної частки також не визнає його право. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 27.09.2021 клопотання позивача задоволено та залучено до участі у справі № 754/6446/21 як співвідповідача [PERSON] . Розгляд справи 27.09.2021 відкладено до 17.11.2021. 04.10.2021 [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог. Так, за його твердженням, позивач подав безпідставний позов з метою ускладнення користуванням та розпорядженням майном колишньої власниці 86/100 спірної квартири [PERSON] , що є зловживанням процесуальними правами. При цьому, позивач отримав вмотивовану постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25.02.2020. У зв`язку зі звільненням від сплати судового збору, у позивача перестали існувати стримуючі фактори для подання таких позовів. Крім того, відповідач звертає увагу на заяву позивача щодо неодноразовості сплат за комунальні та інші послуги, які були начебто здійснені в інтересах сім`ї. Згідно з наданими копіями квитанцій співвідповідачу складно зробити висновок, що хоча б один платіж був зроблений саме в інтересах сім`ї, яку позивач вважає існуючою з 2003 р. по 2019 р. Сплачувати за отримані комунальні послуги це обов`язок позивача як співвласника. А оплата за можливість перегляду телевізора здійснювалася для задоволення власних потреб. Позивачем надано постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] (солідарно з покійною [PERSON] ) на користь ЖБК «Медик» 18 818,26 грн. боргу, та копію рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 вересня 2010 року. Згідно з даними АСВП на 29.09.2021 виконавче провадження № 54024851 перебуває на виконанні з 01.06.2017 і є досі не виконаним. Станом на 29.09.2021 позивач є внесеним до Єдиного реєстру боржників. Позивач відповідно до встановлених обставин рішення Деснянського районного суду від 13 вересня 2010 року не сплачував комунальних послуг до 2010 року (мав борги ще до 2004 року), є боржником зі сплати комунальних послуг кв. [ADDRESS] і по сьогоднішній день. Окремо співвідповідач зауважує, що вважає неприпустимим допустити можливість порушення волі заповідача, [PERSON] , викладеної нею в заповіті. Також 04.10.2021 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю. 06.10.2021 позивачем подано відповідь на відзив, в якій він зазначає, що позивач як особа, яка підпадає під дію норм, які звільняють від сплати судового збору, використав своє право, про що судом було винесено відповідну ухвалу. Відповідач-2, вказуючи про відсутність підтвердження оплат в інтересах сім`ї, взагалі не може заперечувати даний факт, адже фактично почав мати якесь відношення до даної справи у 2021 році. Йому абсолютно невідомо про факти та умови, в яких перебували [PERSON] та померла [PERSON] . Вказані заперечення відповідача-2 ґрунтуються лише на вибірковому аналізі документів, які долучені до матеріалів справи, при цьому сам не надає жодних доказів, які б спростовували позовні вимоги. Посилання відповідача-2 на те, що договір дарування було укладено без порушення чинного законодавства не заслуговує на увагу, оскільки укладений правочин є таким, що підпадає під встановлені статтею 228 ЦК України умови, за яких правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, оскільки за ним проведено відчуження майна, обіг якого був обмежений у зв`язку із накладенням арешту на нього ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17.06.2021. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 11.10.2021 зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю повернуто відповідачу [PERSON] . Крім того, ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17.11.2021 відмовлено у прийнятті заяви позивача [PERSON] про зміну предмету позову (вх. №36206 від 29.07.2021) та роз`яснено право на звернення до суду з окремим позовом. У підготовче засідання 17.11.2021 позивач, його представник, відповідач та співвідповідач з`явились. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17.11.2021, занесеною до протоколу судового засідання від 17.11.2021, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 24.12.2021. 17.11.2021 від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. У судове засідання 24.12.2021 позивач, його представник та співвідповідач з`явились. Судом допитано як свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та оголошено перерву до 28.01.2022. У судове засідання 28.01.2022 позивач, його представник та співвідповідач з`явились. Позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Співвідповідач заперечував щодо задоволення позову. У вступному слові представник позивача зазначив, що [INFO] померла [PERSON] , з якою позивач проживав як чоловік та дружина по 2003 рік в зареєстрованому шлюбі, а з 2003 року з об`єктивних причин вони розлучилися, але проживали разом як чоловік та дружина. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 86/100 квартири [ADDRESS] . Позивач вважаючи, що в порядку спадкування має право на обов`язкову частку за законом, звернувся до нотаріальної контори, але отримав відмову, тому подав до суду даний позов. Позивач у вступному слові зазначив, що в нього з [PERSON] існувала домовленість про поділ кімнат в квартирі, однак вони вели спільне господарство. [PERSON] хворіла, ходила з паличкою, вони разом ходили отримувати пенсію, в поліклініку, разом харчувались, сварок не було. З 1992 року проживали разом в цій квартирі до смерті [PERSON] . Співвідповідач у вступному слові вказує, що позов є безпідставним та спрямований на затягування часу, щоб не дати відповідачу та співвідповідачу можливості користуватися житловим приміщенням. Позивач, на його думку, зловживає своїми процесуальними правами. З платежів за комунальні послуги неможливо встановити, що вони сплачувались саме позивачем, також позивач є боржником щодо сплати комунальних послуг, що підтверджується відкритими виконавчими провадженнями. Заслухавши пояснення позивача, його представника та співвідповідача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.10.1991 по 01.10.2003. 31.01.1992 Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів [PERSON] був виданий ордер № 091218 серії Ж на двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 15). Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09.04.2008 у справі № 2-1623/2008 позов [PERSON] задоволено, а саме зобов`язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] ; вселено [PERSON] в квартиру [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на 14/100 частин квартири [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на 86/100 частин квартири [ADDRESS] . Зокрема, у рішенні Деснянського районного суду міста Києва від 09.04.2008 у справі № 2-1623/2008 встановлено, що з 12 серпня 1991 року [PERSON] була членом ЖБК «Медик-5». Згідно з довідкою ЖБК «Медик-5» № 1/7 від 26.07.2007, розмір пайового внеску за квартиру становить 11051,08 крб. Пайовий внесок був сплачений наступним чином: 3550 крб. платіжним дорученням № 284 від 10.07.1991, 4000 крб. 96 коп. квитанцією № 535631 від 13.07.1991, 500 крб. 12 коп. квитанцією № 535631 від 13.07.1991, 3000 крб. квитанцією № 449176 від 17.01.1992. Сторонами не оспорюється, що сплата пайового внеску за квартиру у розмірі 3550 крб., 4000 крб. 96 коп. та 500 крб. 12 коп. проводилася у 1991 році і була особистими грошовими коштами [PERSON] ; залишок пайового внеску за квартиру був сплачений повністю 17.01.1992 у розмірі 3000 крб. У зв`язку з чим, судом у рішенні Деснянського районного суду міста Києва від 09.04.2008 у справі № 2-1623/2008 було встановлено, що спільним сумісним майном подружжя є пайовий внесок у розмірі 3000 крб. 00 коп. сплачений за квартиру 17.01.1992, тобто під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Таким чином, зі спільного пайового внеску на квартиру у сумі 3000 крб. 00 коп. половина його у сумі 1500 крб. 00 коп. належить позивачу [PERSON] , що складає 14/100 частини квартири [ADDRESS] ; [PERSON] належить половина сплаченого пайового внеску у розмірі 1500 крб. 00 коп., а також 8051 крб. 08 коп., як частина пайового внеску за квартиру сплачена нею за грошові кошти, які належали їй особисто до шлюбу, що складає 86/100 частин квартири [ADDRESS] . Крім того, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24.10.2011 у справі № 2-5021/2011 позов [PERSON] задоволено, а саме визначено порядок користування квартирою [ADDRESS] , за яким виділено [PERSON] в окреме користування кімнату жилою площею 12,8 кв.м. з лоджією-балконом, вихід на яку є з цієї кімнати, а [PERSON] виділено в окреме користування кімнату жилою площею 16,2 кв.м. Коридор, ванну кімнату, туалет, кухню з лоджією-балконом залишено в спільному користуванні [PERSON] і [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Для отримання свідоцтва в порядку спадкування за законом (право на обов`язкову частку) позивач звернувся до Одинадцятої державної нотаріальної контори. 25 лютого 2020 року постановою державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. № 845/02-31 [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальних дій. Вказана постанова мотивована тим, що спадкова справа № 691/2019 до майна [PERSON] заведена 12.07.2019 на підставі поданої заяви [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [INFO] його колишньої дружини [PERSON] . 24.07.2019 до нотаріальної контори також звернулася із заявою про прийняття спадщини спадкоємиця за заповітом ( [PERSON] ), відповідно до змісту якого померла заповіла їй квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Встановлено те, що заявник [PERSON] на день смерті спадкодавиці у шлюбних стосунках з нею не перебував (про факт перебування з [PERSON] у шлюбних стосунках з 1991 по 2003 рік, [PERSON] підтвердження не надано). Відповідно [PERSON] не входить до кола спадкування за законом відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України. А, відтак, і не має права на спадкування частки у заповіданому майні відповідно до ст. 1241 Цивільного кодексу України. Позивач у позовній заяві вказує, що проживав з померлою з 1991 року по день її смерті однією сім`єю, як чоловік та дружина, тому вважає, що має право на обов`язкову частку у спадщині на підставі ст. 1241 ЦК України, зокрема 43/100 частин квартири [ADDRESS] . На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем додано до позовної заяви копії квитанцій про сплату комунальних платежів, постанову № 845/02-31 від 25.02.2020 про відмову у вчиненні нотаріальних дій, Акт від 24.03.2021 та договір № 99/03-Ю про надання представницьких та інших необхідних послуг при організації та проведенні поховання померлої від 23.05.2019, а також заявлено про виклик та допит свідків. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є сусідкою позивача та колись працювала консьєржем в будинку. [PERSON] та [PERSON] проживали разом з 1991 року до смерті [PERSON] . Коли до [PERSON] переїхав син зі своєю співмешканкою, то почалися сварки, вони виганяли [PERSON] з квартири, оскільки [PERSON] забороняв їм зловживати алкогольними та наркотичними засобами. [PERSON] також почала зловживати алкогольними напоями, перестала працювати. [PERSON] всіх їх утримував. Також він їздив доглядати свою матір, а коли приїжджав, то сплачував борги, про що свідку відомо зі слів [PERSON] та [PERSON] . З часом невістка і син [PERSON] померли. [PERSON] захворіла, [PERSON] її доглядав, вони жили разом в одній квартирі. Свідок бачила як вони ходили разом, [PERSON] ходила з паличкою. Свідок [PERSON] показала, що вона є сестрою позивача, а відповідачка є онукою (племінниці) померлої. [PERSON] та [PERSON] одружились в 1991 році. Отримали удвох кооперативну квартиру, а в 2003 році [PERSON] подала на розлучення тому, що її проти позивача налаштовував її син. Квартира була приватизована тільки на [PERSON] . Син з невісткою не працювали, зловживали алкоголем, син бив [PERSON] та хотіли вигнати позивача з квартири. Потім невістка виїхала, а син залишився проживати в квартирі в більшій кімнаті, а [PERSON] з [PERSON] проживали в меншій кімнаті, як чоловік та дружина, вели спільне господарство, робили ремонт, замінювали лічильники, купували майно, приїжджали в гості до свідка також разом. Свідок [PERSON] допомагала [PERSON] оформити пенсію. [PERSON] допомагав [PERSON] коли та хворіла, вона ходила з палицею, оскільки боліли ноги, вони разом ходили в поліклініку, в магазин, водив її на пошту, піклувалася про неї, вели спільний бюджет, все робили разом. Коли [PERSON] померла [PERSON] зі свідком [PERSON] займались похованням. Відносини під час шлюбу та після його розірвання були однакові. [PERSON] сама захотіла, щоб в судовому порядку визначили кімнати для неї та [PERSON] , а представником її була свідок [PERSON] та таке рішення було необхідне, щоб син [PERSON] проживав в окремій кімнаті. [PERSON] виїжджав на заробітки в 2005 році та в 2010-2012 роки, а також свідок, позивач та їх брат їздили по черзі доглядати за матір`ю в Росію. Свідок [PERSON] показав, що є сусідом позивача з 1992 року та колись працював консьєржем в будинку. У гості один до одного не ходили, інколи у справах заходив до [PERSON] [PERSON] та [PERSON] проживали разом. Суперечки виникали, коли приїжджав син [PERSON] - [PERSON] , років дванадцять назад. Свідок думав, що [PERSON] та [PERSON] жили, як одна сім`я, проте рідко разом ходили і свідок не знав про їх розлучення. [PERSON] любила випивати, стан здоров`я був нормальний. [PERSON] їздив доглядати за матір`ю на місяць чи два. Олег постійно не проживав в квартирі, як і невістка, лише приїжджали. Свідок за три дні до смерті бачив [PERSON] , коли вона з паличкою йшла з магазину, лежачою не була. Стосунки між [PERSON] та [PERSON] були дружніми, ймовірно, проживали в різних кімнатах. Свідок [PERSON] показав, що є сусідом позивача та пояснив, що [PERSON] проживав разом з [PERSON] , піклувався про неї. Свідок бачив їх разом. На думку свідка, вони були чоловіком та дружиною. Про суперечки в сім`ї свідок не знає. У [PERSON] був син, який проживав у квартирі постійно. Свідок ніколи в гості до [PERSON] не заходив. Слід також зауважити, що [PERSON] зверталася до позивача з заявою від 11.05.2021 про викуп в неї частини квартири (а.с. 62). 23.06.2021 між відповідачем та співвідповідачем було укладено договір дарування 86/100 частин спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сокол І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 5187. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим, згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) містить правовий висновок, згідно з яким вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21). Таким чином належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з суб`єктом щодо оплати житлово-комунальних послуг спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09.04.2008 у справі №2-1623/2008 встановлено, що в позовній заяві [PERSON] просив усунути йому перешкоди в користуванні спірною квартирою та вселити його у спірне житлове приміщення, посилаючись на те, що в травні 2003 року позивач тимчасово виїхав до Російської Федерації в с. Велике Городьково Конишевського району Курської області, у зв`язку із необхідністю здійснення догляду за своєю похилого віку хворою матір`ю - [PERSON] . Повернувшись в березні 2005 року додому, позивач не зміг потрапити до спірної квартири [ADDRESS] , оскільки відповідач [PERSON] змінила замки в спірній квартирі і з того моменту позивача [PERSON] в квартиру не впускає. Також у рішенні суду визначено, що всі зібрані у справі докази підтверджують наявність між сторонами конфліктів, напруженої обстановки та існування перешкод з боку відповідача [PERSON] позивачу користуванні спірною квартирою, що унеможливлювало спільне проживання сторін в квартирі, тому суд дійшов до висновку, що позивач [PERSON] не мав змоги користуватися квартирою через перешкоди, які створювалися йому з боку відповідача [PERSON] . Позивачем під час розгляду даної справи не надано суду доказів, того, що [PERSON] та [PERSON] , здійснюючи користування власним майном, відповідно до частин визначених рішенням суду, а саме, проживаючи в одній квартирі, дійсно вели спільне господарство та проживали однією сім`єю, в тому числі не надано, зокрема, фотографій певних подій, документів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі тощо. Посилання позивача на те, що вони спільно сплачували комунальні платежі, на підтвердження чого надано копії квитанцій (а.с. 19-26), не може бути прийнято судом як доказ спільного ведення господарства, оскільки оплата комунальних послуг є обов`язком як позивача, так і [PERSON] , як осіб у спільній частковій власності, яких перебуває майно. До того ж з наданих позивачем квитанцій неможливо встановити за чиї саме кошти здійснювалися платежі, та чи відносились такі кошти до спільного бюджету [PERSON] та [PERSON] . Позивачем надано Акт від 24.03.2021, в якому вказано, що [PERSON] та [PERSON] з 1991 року по 2019 рік мешкали як чоловік та дружина. Вказаний акт підписано чотирма особами, двоє з яких були свідками в даній справі. Суд критично оцінює даний акт та вважає його недопустимим доказом, оскільки такий акт не підтверджує сам по собі спільного проживання однією сім`єю, спільного побуту чи взаємних прав та обов`язків [PERSON] та [PERSON] . Слід зазначити, що показання свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ґрунтуються на припущеннях, а джерелом інформації є слова позивача, тому не можуть бути прийняті судом як беззаперечний доказ проживання позивача та [PERSON] однією сім`єю. Свідок [PERSON] є сестрою позивача, тому, враховуючи кровну спорідненість зі стороною у справі об`єктивність таких свідчень викликає розумний сумнів у їх правдивості. До того ж при комплексному аналізі наданих свідчень, суд приходить до висновку, що вони мають суперечливі твердження, зокрема щодо здоров`я [PERSON] та її відносин з позивачем. Разом з цим показання свідків про проживання позивача із спадкодавцем разом в одній квартирі та начебто однією сім`ю, не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні статті 3 СК України. Таким чином, факт проживання однією сім`єю позивача зі спадкодавцем суд вважає недоведеним. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За приписами частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. З огляду на статтю 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до приписів статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику в справах про спадкування» зазначено, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. Позивача вважає, що він має право на обов`язкову частку майна у спадкуванні після смерті [PERSON] , однак таке твердження є хибним, оскільки навіть при встановленні факту проживання однією сім`єю позивача зі спадкодавцем позивач в даному випадку набув би право на спадкування в порядку ст. 1264 ЦК України, тобто в четверту чергу спадкування за законом та не набув би право на обов`язкову частку спадщини в порядку ч. 1 ст. 1241 ЦК України, оскільки не перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] на момент відкриття спадщини. З огляду на зазначене, підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Одинадцята київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності, немає.

Outcome: dismissed