Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до КЗ «Макіївський ліцей Ротмістрівської сільської ради» про зобов`язання скасувати наказ про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом №374-к від 03.09.2012 позивач була призначена на посаду вчителя іноземної мови Макіївської ЗОШ І-ІІІ ступенів. 01 листопада 2021 року вона отримала повідомлення за підписом директорпа КП «Макіївський ліцей Ротмістрівської сільської ради» с. Ротмістрівка Черкаського району Черкаської області Кушкової С.І. «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти Covid-19» згідно якого, в разі ненадання сертифікату про повну вакцинацію від Covid-19 або довідки про протипоказання від щеплення до 05 листопада 2021 року, вона має бути відсторонена від роботи, оскільки відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я, яким затверджено перелік професій, які підлягають обов`язковій вакцинації, обов`язковим щепленням проти Covid-19 підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів, місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів та закладів освіти. Наказом №56-к від 08 листопада 2021 року позивач була відсторонена від роботи з 08 листопада 2021 року у зв`язку з порушенням законодавства про обов`язковість щеплень від коронавіруснолї хвороби Covid-19. Строк відсторонення - кількість днів, витрачених працівником для проведення вакцинації від Covid-19. Крім того, згідно вказаного наказу тимчасово припинено позивачу оплату праці з 08 листопада 2021 року на час фактично витрачений для проходження вакцинування від хвороби Covid-19. Вважає, що підстави відсторонення її від роботи відсутні, оскільки перш ніж відсторонити невакцинованого від коронавірусу працівника від роботи, працедавець має письмово зафіксувати факт відмови працівника від щепленя або фактичного ухилення. Однак, такого факту відповідачем зафіксовано не було. Крім того, прямих законодавчих механізмів, використовуючи які роботодавець може зобов`язати працівника зробити щеплення від Covid-19, не існує. Результати випробувань вакцини ще не опубліковані ні в одному рецензованому науковому журналі, тому достовірно стверджувати що небудь про ефективність і безпеку вакцини з посиланням на опубліковані дані не можна. Згідно з чинним законодавством України і нормам міжнародного права примус до експериментального медичного втручання є неприпустимим, а відмова від участі в медичних експериментах не може бути підставою для відсторонення від роботи та/або позбавлення заробітної плати. Такі незаконні дії відповідача порушують Конституційне право позивача на працю. Отже ні цією статтею, ні іншим законом України не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи із підстав відсутності у нього щеплення від Covid-19. Відтак наказ відповідача є незаконним та підлягає скасування в судовому порядку, що є належним правовим захистом прав позивача, як працівника. Просила зобов`язати комунальний заклад «Макіївський ліцей Ротмістрівської сільської ради» с. Макіївки Черкаського району Черкаської області скасувати наказ про відсторонення її від роботи, поновити на посаді вчителя іноземної мови з 08 листопада 2021 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та понесені нею судові витрати. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, вказаних у позовній заяві. Також зазначила, що медичних протипоказань до вакцинації вона не має, однак вакцинуватися чи ні це її право. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала. Вказала, що інформаційним листом від 01 листопада 2021 року позивача було повідомлено про те, що наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року затверджено перелік професій, які підлягають обов`язковій вакцинації проти Covid-19. З вказаним листом позивач була ознайомлена, про що свідчить її підпис. Так як позивач є вчителем іноземної мови, бібліотекарем навчального закладу освіти, не пройшла обов`язкове профілактичне щеплення проти Covid-19, не має противопоказань до вакцинації, відтак керівник ліцею зобов`язана була, відповідно до діючого законодавства, відсторонити позивача від роботи. Зазначила, що тимчасове відсторонення працівника від виконання трудових обов`язків не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, не є припиненням трудових відносин, а на період відсторонення за працівником зберігається його робоче місце. Зауважила також, що у закладі навчається 140 учнів і з метою недопущення поширення коронавірусної хвороби та захисту дітей всі працівники навчального закладу вакциновані. На підтвердження правомірності винесеного наказу відповідач надала, крім іншого, наказ №53 від 30.08.2021 про затвердження правил внутрішнього трудового розпорядку для колективу ліцею на 2021/2022 навчальний рік, акт від 08.11.2021 про те, що [PERSON] не надала сертифікат про вакцинацію від Covid-19, наказ №49 від 30.08.2021 про організацію охорони праці у школі в 2021-2022 навчальний рік. Представник третьої особи просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Як вбачається з трудової книжки [NUMBER] [PERSON] з 03.09.2012 працює на посаді вчителя іноземної мови Макіївської ЗОШ І-ІІІ ступенів. Згідно записів у трудовій книжці від 31.01.2020 Макіївська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів Смілянської районної ради Черкаської області з 31.01.2020 перейменовано у комунальний заклад «Макіївський ліцей Ротмістрівської сільської ради». Наказом №56-к від 08 листопада 2021 року позивача відсторонено від роботи з 08.11.2021 у зв`язку з недотриманням законодавства України про обов`язковість щеплень від коронавірусної хвороби Covid-19, ст.ст.46 КЗпП України, ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб». Строк відсторонення - кількість днів, витрачених працівником для проведення вакцинації від Covid-19. Відповідно до п.2 Наказу №56-к від 08 листопада 2021 року [PERSON] припинено оплату праці на час фактично витрачений на проходження вакцинування від хвороби Covid-19. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до преамбули ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя. Основи законодавства України про охорону здоров`я визначають правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості. Відповідно до ст.1 цього ж закону законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції Україниі складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я. У статті 5 цього ж закону визначено, що державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. За п.б,г ч.1 ст.10 вказаного закону громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Статтею 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи. Таким чином, за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 185/676/18 (провадження № 61-8219св19). Частинами 2,3 ст.14 Закону України «Про охорону праці» встановлено, що працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту. В силу приписів ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно з положеннями ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Постановою Головного державного санітарного лікаря України 26 серпня 2021 року № 9, з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2"» затверджено протиепідемічні заходи у закладах освіти на період карантину у зв`язку поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), в преамбулі яких вказано, що з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) у навчальному 2020 - 2021 році суб`єкти, що відповідальні за влаштування, утримання закладів позашкільної, загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти (далі - заклади освіти), мають здійснювати свою діяльність з урахуванням вимог санітарного законодавства, вимог встановлених Кабінетом Міністрів України на період карантину та необхідності забезпечення належних протиепідемічних заходів (далі - заходи), спрямованих на запобігання ускладнення епідемічної ситуації внаслідок поширення коронавірусної хвороби (COVID-19). Постановою Кабінету міністрів України від 09.12.2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було постановлено: Установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 березня 2022 р. на території України карантин. Пунктом 41-6 вказаної Постанови КМУ № 1236 встановлено: керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 року№2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: 1)центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів; 2)місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; 3)закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної),загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної та гендерно-правової експертиз з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.(п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731). Доводи позивача про невідповідність Постанови КМУ від 09.12.2020 р. № 1236 вживаному у ст.46 КЗпП терміну «законодавство» спростовуються Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 1998 року №12-рп/98, яким офіційно розтлумачено, що цим терміном охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи держвлади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків: втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки, економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі, для захисту прав і свобод інших осіб. Європейська соціальна хартія в ч. 3 ст. 11 містить положення, згідно з яким із метою забезпечення ефективного здійснення права на охорону здоров`я Сторони зобов`язуються самостійно або в співробітництві з громадськими чи приватними організаціями вживати відповідних заходів для того, щоб запобігати в міру можливості епідемічним, ендемічним та іншим захворюванням, а також нещасним випадкам. Це вимагає від держав забезпечити високий рівень імунізації, щоб не просто зменшити частоту цих захворювань, а й нейтралізувати запаси вірусів і таким чином досягти цілей, встановлених Всесвітньою організацією охорони здоров`я. Комітет підкреслює, що вакцинація у великих масштабах визнана найефективнішим та найекономнішим засобом боротьби з інфекційними й епідемічними хворобами (справа «Medecins du Monde International проти Франції»). Отже, міжнародні нормативно-правові акти закріплюють важливість охорони здоров`я населення, а також визначають обов`язок держав запобігати спалахам епідемій шляхом розробки програм вакцинації. У рішенні від 28 квітня 2021 року (CASE OF VAVШIИKA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC) Європейський суд з прав людини підкреслив, що, на загальну думку, вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних з точки зору витрат заходів у сфері охорони здоров`я і що кожна держава має намагатися досягати максимально можливого рівня вакцинації серед свого населення. Конвенція та інші міжнародні документи покладають позитивне зобов`язання на Договірні Держави зі вжиття належних заходів із захисту життя і здоров`я осіб, які перебувають під їхньою юрисдикцією. У світлі цих аргументів ЄСПЛ дійшов висновку, що обов`язок проходження вакцинації в Чехії є відповіддю національних органів влади на нагальну соціальну потребу в захисті здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від відповідних хвороб та недопущенні будь-якої тенденції зменшення рівня вакцинації дітей. Суд зрештою дійшов висновку, що оскаржувані заходи можуть вважатись такими, що були «необхідними у демократичному суспільстві», а тому не вбачав порушення статті 8 Конвенції. Приймаючи рішення, суд враховував те, що недопущення дітей такого віку до навчання та спілкування з однолітками негативно вплинуло на можливість цих дітей особистісно розвиватися, проте ЄСПЛ вказує на те, що такі наслідки були спричинені свідомим порушенням законодавства їхніми законними представниками батьками. Отже, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання. Таким чином, обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ України від 19.07.95 №133 зі змінами, внесеними наказом від 25.02.2020 №521, належить до особливо небезпечних інфекційних хвороб) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції. На підтвердження факту не проходження позивачем обов`язкового щеплення проти Covid-19 представником відповідача надано наказ від 30.08.2021 № 53 затверджено правила внутрішнього трудового розпорядку для колективу ліцею на 2021/2022 навчальний рік. У вказаному наказі зазначено, що відсторонення працівника від роботи може здійснюватися у відповідності до чинного законодавства. З вказаним наказом позивач ознайомлена під підпис. 08.11.2021 КЗ «Макіївський ліцей Ротмістрівської сільської ради» складено акт, яким зафіксовано ненадання позивачем сертифікату про вакцинацію від Covid-19. Вказана обставина не заперечувалася позивачкою та підтверджена нею під час розгляду справи. Також позивачем підтверджено, що вона отримала повідомлення за підписом директорпа КП «Макіївський ліцей Ротмістрівської сільської ради» Кушкової С.І. «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти Covid-19» згідно з яким, в разі ненадання сертифікату про повну вакцинацію від Covid-19 або довідки про протипоказання від щеплення до 05 листопада 2021 року, вона має бути відсторонена від роботи. Оскільки позивач не пройшла обов`язкове профілактичне щеплення проти Covid-19, не має протипоказань до вакцинації, що підтвердила в судовому засіданні, роботодавець зобов`язаний був, відповідно до діючого законодавства, відсторонити позивача від роботи. Посилання позивача на те, що обов`язковими щепленнями, відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб»: є «Профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу» та обов`язкової вакцинації від Covid-19 у вказаному переліку немає є безпідставними та спростовуються діючим законодавством, зокрема положеннями ч.1 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч.1 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», відповідно до яких обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань, окрім дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу, підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виконуваної ними роботи, в тому числі працівники освіти. З огляду на викладене, беручи до уваги вимоги ч.1 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч.1 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», згідно яких обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань, окрім дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу, підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виконуваної ними роботи, тобто відповідно до діючого законодавства профілактичне щеплення проти COVІD-19 є обов`язковим для працівників освіти, також беручи до уваги вимоги ч.ч. 2, 3 ст. 14 ЗУ «Про охорону праці» згідно яких працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт, незважаючи на те, що кожна людина має право самостійно розпоряджатися власним життям і здоров`ям, існує перелік обов`язкових щеплень, які мають бути проведені окремою категорією працівників у зв`язку з особливостями виконуваної ними роботи. Відмова від вакцинації є цілком правомірною, але в даному випадку працівник свідомо допускає настання наслідків у вигляді відсторонення від роботи і у даному випадку це не буде вважатися порушенням права на працю. Відмова працівника від вакцинації не повинна ставити під загрозу здоров`я колег, які працюють з позивачем, а також учнів, які навчаються в ліцеї. На думку суду, в даному випадку відсторонення позивачки від роботи ґрунтувалось на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом та існування правових та фактичних підстав. Щодо посилань позивачки на ту обставину, що відсторонення від роботи суперечить Конституції України, то з цього приводу слід вказати наступне. Європейським судом з прав людини у справі Соломахін проти Україниу рішенні від 15 березня 2012 року вказано наступне: ст.8передбачається право кожного на повагу до приватного і сімейного життя. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Отже ЄСПЛ, розглядаючи порушеннястатті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу цій справі, вказав, що відповідно до його прецедентної практики фізична недоторканність особи охоплюється поняттям приватне життя, яке охороняється статтею 8 Конвенції. Примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи, як це гарантується пунктом 1 статті 8 (див. Сальветті проти Італії, № 42197/98, 9 липня 2002 р., та Маттер проти Словаччини, № 31534/96, 5 липня 1999 р.) Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні. Одночасно, постановою Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20) вказано, що вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту, а право дитини позивачки на освіту в шкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси. В даному випадку, суд вважає, що відсутнє порушення права позивачки на працю, визначене ст.43 Конституції України, оскільки за нею зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини. Крім цього, суд звертає увагу, що завданням цивільного судочинстває справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішенняцивільнихсправ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України). За змістом статті 15 ЦК України, право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Враховуючи, що позивачем не були надані ні сертифікат про проходження профілактичних щеплень проти COVID-19, ні медичний висновок про наявність протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, суд з урахуванням позиції ЄСПЛ, згідно якої обмеження прав осіб, які відмовилися від вакцинації за власним бажанням, а також накладення санкцій за таку відмову, не є проявом дискримінації та порушенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також те, що інтереси суспільства превалюють над інтересом однієї особи, тому впровадження обов`язкової вакцинації задля боротьби за громадське здоров`я не є порушенням прав окремих осіб, дійшов висновку, що керівник навчального закладу, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивачки від роботи, а тому у задоволенні позову в частині зобов`язання відповідача скасувати наказ від 08.11.2021 №56-К слід відмовити. Що стосується вимоги позивача про поновлення на роботі суд зазначає наступне. У законодавстві відсутнє визначення поняття «відсторонення від роботи». На практиці відсторонення від роботи означає призупинення трудових правовідносин (тимчасове увільнення працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і, в свою чергу, тимчасове увільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання та відповідно, сплачувати заробітну плату). Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Відсторонення від роботи оформляється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому мають бути наведені підстава та строки відсторонення. Працівник має ознайомитись з таким наказом негайно під розпис, оскільки йдеться про реалізацію права працівника на працю. Враховуючи те, що відсторонення від роботи є своєрідне призупинення трудових правовідносин, та є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків та на період відсторонення робоче місце за працівником зберігається, то суд приходить до переконання, що не підлягає до задоволенню вимога позивача про поновлення її на роботі. Оскільки вимога позивача про зобов`язання відповідача скасувати наказ №56-К від 08.11.2021 судом задоволенню не підлягає, то не підлягає до задоволення вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період відсторонення від роботи. Відповідно до положень ст.141ЦПК України судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed