Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого зазначив, що 13 листопада 2017 року відповідач отримав від нього грошові кошти в розмірі 20000 (двадцять тисяч п`ятсот) доларів США, які зобов`язувався повернути в строк до 13 листопада 2018 року, про що відповідачем власноручно складено розписку від 13 листопада 2017 року. Однак грошові кошти за розпискою від 13 листопада 2017 року повернуті не були. Також позивачем нараховано розмір процентів на рівні облікової ставки Національного банку України у розмірі 3581,65 доларів США. Окрім того у зв`язку з порушення строку виконання зобов`язання боржником, позивачем нараховано 3% річних за прострочення виконання зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України у загальному розмірі 2019,57 доларів США. Позивач просив суд стягнути з [PERSON] в рахунок погашення боргу за розпискою від 13 листопада 2017 року грошові кошти в розмірі 25601,22 доларів США. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач відзив на позовну заяву не надав, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином і в установленому законом порядку відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій проти заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення не заперечував. У зв`язку з наведеним, суд вважав за можливе розглядати справу за відсутністю відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на таке. Судом встановлено обставини про те, що 13 листопада 2017 року між [PERSON] до [PERSON] у простій письмовій формі укладено договір позики грошових коштів на суму 20000 доларів США, що складає еквівалент 540000 грн, про що [PERSON] власноручно складено розписку від 13 листопада 2017 року. За умовами договору [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 20000 (двадцять тисяч) доларів США, що складає еквівалент 540000 (п`ятсот сорок тисяч) грн та зобов`язувався повернути борг до 13 листопада 2018 року. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг. Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідач свої зобов`язання за договором позики перед позивачем не виконав і суму боргу в розмірі 20000 доларів США в строк до 13 листопада 2018 року не повернув. Вказаний висновок суду підтверджується змістом оригіналу розписки від 13 листопада 2017 року, на якій відсутні відмітки про виконання свого обов`язку відповідачем та оригінал якої зберігається у позивача. У зв`язку із викладеним суд вважає, що відповідач не виконав належним чином виконав взяті, у зв`язку з чим має перед позивачем заборгованість у розмірі 20000 доларів США грн, у зв`язку з чим майнові права позивача підлягають захисту в судовому порядку. Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, відсутність доказів виконання відповідачем свого обов`язку перед позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення боргу за розпискою у розмірі 20000 доларів США. В ст. 1048 ЦК України закріплено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, договір позики є відплатним і розмір процентів у випадку їх не встановлення договором визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. В розписці від 13 листопада 2017 року сторони не встановили розмірі процентів за договором. Згідно з відомостями офіційного інтернет-представництва Національного банку України (https://bank.gov.ua/ua/monetary/stages/archive-rish) з 27 жовтня 2017 року до 14 грудня 2017 року було встановлено облікову ставку на рівні 13,5% річних. В подальшому рішенням Правління Національного банку України з 15 грудня 2017 року облікову ставку підвищено до 14,5% річних. З 26 січня 2018 року облікову ставку встановлено на рівні 16,0 %. З 02 березня 2018 року до 12 липня 2018 року було встановлено ставку на рівні 17,0% річних. З 13 липня 2018 року облікову ставку підвищено до рівня 17,5% річних. Починаючи з 07 вересня 2018 року до 13 листопада 2018 року діяла ставка Національного банку України на рівні 18,0% річних. Водночас відповідачем, на виконання свого процесуального обов`язку, не надано жодного належного і допустимого доказу на спростування доводів позивача та розміру заборгованості за процентами, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що заборгованість [PERSON] за процентами відповідно до договору позики від 13 листопада 2017 року складає 3581,65 доларів США. Оскільки відповідач в добровільному порядку заборгованість за процентами не сплатив, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами згідно ст. 1048 ЦК України у розмірі 3581,65 доларів США. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19). При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). У зв`язку із порушення строку виконання грошового зобов`язання за розпискою від 13 листопада 2017 року [PERSON] зобов`язаний сплатити позивачу 3% річних від простроченої суми за період з 14 листопада 2017 року до 23 вересня 2021 року у розмірі 2019,57 доларів США. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання і іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. За змістом пункту 30.1 статті 30 Закону України від 5 квітня 2001 року № 2346-ІІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або і припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов , договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц дійшла висновку, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за розпискою в іноземній валюті відповідає вимогам закону та узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, а відтак суд вважає за можливе здійснити стягнення заборгованості за розпискою в іноземній валюті. З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно частини 2 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесені позивачем судові витрати підтверджуються квитанцією № 0.0.2276741234.1 від 22 вересня 2021 року про сплату судового збору у сумі 6837,37 грн. У зв`язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі суд стягує з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 6837,37 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved