Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

05.10.2020 року [PERSON] (далі по тексту - Позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом у якому просив визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач мотивує тим, що йому на сім`ю з трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] видано ордер на квартиру [ADDRESS] . У квартирі зареєстровані він, син [PERSON] , донька [PERSON] та колишня дружина [PERSON] . Вказана квартира перебуває у комунальній власності, відповідачі в квартирі не проживають, комунальні послуги не сплачують. Позивач вважає, що є наявні підстави для визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням. Ухвалою суду від 29.10.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 27.01.2022 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] . 26.11.2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач чинить їй перешкоди у користування спірним майном. Зазначила про те, що з 30.09.1994 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 08.09.2007 року рішенням Дарницького районного суд м. Києва. Від шлюбу мають дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 13.02.2003 року [PERSON] на сім`ю з трьох осіб ( [PERSON] , син [PERSON] , донька [PERSON] ) отримав ордер на житлове приміщення в будинку за адресою: [ADDRESS] , в якій також зареєструвалася та почала проживати дружина [PERSON] - [PERSON] . Однак, у жовтні 2019 року відповідач змінив замки у вхідних дверях, чим і перешкоджає відповідачу здійснювати своє право на житло. Доступ до квартири було відновлено лише у листопаді 2020 року за допомогою поліції. З того часу відповідач проживає у спірній квартирі, займається її утриманням, сплачує комунальні послуги. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові та просили суд їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача проти позову заперечувати та просили суд відмовити позивачу у задоволенні позову. Суд, вислухавши учасників судового засідання, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що з 30.09.1994 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 08.09.2007 року рішенням Дарницького районного суд м. Києва. Від шлюбу мають дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Встановлено, що ордер №26611 від 13.02.2003 р. на житлове приміщення - двокімнатну квартиру [ADDRESS] був виданий [PERSON] на сім`ю з трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] - син, [PERSON] - донька. Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що відповідач не проживає у спірній квартирі, майнових витрат по утриманню житла не несе. На підтвердження позовних вимог позивачем надано довідку ЖБК «Молодіжний-18» від 14.09.2020, завірену начальником ЖЕК Сенченко Л.П., про те, що [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , але не проживає та акт від 14.09.2020 року. Свідки зі сторони позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснили суду, що не бачили відповідача у квартирі більше шести місяців. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч.4 ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року (остаточне рішення 02 березня 2011 року). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створене. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем ( рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12 червня 2008 року у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, пункт 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, пункт 55, ECHR 1999-VI). Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. З аналізу вказаної норми слідує, що наявність у особи статусу наймача або члена сім`ї наймача не є визначальним при вирішенні питання щодо їх права на користування житловим приміщенням та реєстрації в ньому. Обов`язковими умовами для цього є: 1) встановлення факту відсутності особи в займаному ним приміщенні понад встановлені законом строки, та 2) відсутність без поважних на те причин, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в п.9 Постанови Пленуму №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок відносно застосування ст.ст.71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи наведені приписи ст. ст. 71, 72 ЖК України, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, саме підстави щодо поважності причин не проживання для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, підлягають доказуванню позивачем та дослідженню судом. З огляду на положення ст. 71 ЖК України підлягають перевірці обставини щодо не проживання наймача житла або членів його сім`ї без поважних причин протягом шести місяців, що передують зверненню до суду. Як роз`яснено в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] проживала у спірній квартирі періодично, а з жовтня 2019 року по листопад 2020 року не могла потрапити до квартири, оскільки позивач замінив замки на дверях, а тому потрапити до квартири було неможливо. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Крім того, Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: «Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами. Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України)». Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням немає. Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В той же час, стороною позивача в судовому засіданні не було надано належних доказів того, що відповідач якимось-чином відмовляється від сплати коштів за комунальні послуги по утриманню квартири [ADDRESS] , не цікавиться житлом. Натомість, сама відповідач в судовому засіданні зазначила, що вона здійснює оплату за житлово-комунальні послуги, що підтверджується копіями квитанцій, крім того зазначила що періодично проживає у квартирі, до того та після того як позивач замінив замки у дверях. Суд приймає до уваги пояснення відповідача про те, що у спірній квартирі вона не проживала останні шість місяців з поважних причин, оскільки через відсутність ключів від вхідних дверей не має доступу до житла. Факт заміни замка на вхідних дверях квартири у жовтні 2019 року підтверджено показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] а також зверненнями до поліції з приводу заміни замків у вхідних дверях в квартирі. Судом також безспірно встановлено, що у квартирі [ADDRESS] знаходяться речі відповідача. В судовому засіданні [PERSON] , [PERSON] , свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердила обставини наявності перешкод у вільному доступі відповідача до квартири через те, що [PERSON] не мала ключів від житла, тому не могла потрапити у квартиру. Отже, відповідач не втрачала інтерес до спірного житла, оскільки не могла проживати в ньому з об`єктивних причин. За наведених обставин вищезазначені надані позивачем письмові докази (акт про не проживання) та покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про не проживання [PERSON] у спірній квартирі суд до уваги прийняти не може, оскільки відповідач не мешкав у квартирі [ADDRESS] з поважних причин, у зв`язку з цим позов задоволенню не підлягає. Крім того, за загальним правилом захисту підлягає порушене, не визнане, оспорюване право або інтерес. Звертаючись до суду з позовом позивач не зазначив, яке його право порушено і підлягає захисту. У відповідності до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на вищевикладене, судом не вбачається підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Враховуючи, що суд дійшов до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] , то з урахуванням положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, відшкодування судового збору, у разі відмови у позові не підлягають. Положеннями частини третьої статті 141 ЦПК України визначено, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на які й такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Дослідивши надані стороною позивача документи, суд дійшов висновку, що такі витрати підтверджені належними та допустимими доказами. Окрім того, такий розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача 10 000 грн. понесених витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного та

Outcome: approved