Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

19.03.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до виконкому Тернівської районної у місті Кривому Розі ради, [PERSON] , [PERSON] з позовом про визнання недійсним рішення, свідоцтва про право власності та договору дарування, третя особа : державний нотаріус Другої криворізької державної нотаріальної контори Биканов Р.І. В обґрунтування вказує, що рішенням виконкому Тернівської районної у місті Кривому Розі ради № 41 від 15.02.2017 року про передачу житла у власність громадян, вирішено безоплатно передати у приватну (спільну, часткову) власність громадян житло, що перебуває у комунальній власності міста Кривого Рогу і розташоване в Тернівському районі, а саме [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,80 кв.м. у приватну спільну часткову власність по 1/3 частині кожному та уповноваженим власникам квартир (житла) визначити: [PERSON] . При оформленні документів щодо приватизації квартири [PERSON] та [PERSON] звернулись до керівника органу приватизації із заявою щодо оформлення в приватну (спільну, сумісну часткову) власність квартири, що займають на умовах найму, яка представляє собою бланк відповідного зразку. В заяві вони просили при оформленні квартири передати у приватну власність членам сім`ї у рівних частинах по 1/3 та уповноваженим власником житла визначити [PERSON] . Вищезазначений документ [PERSON] та [PERSON] завірили своїми підписами 18.02.2017 р. 20.02.2017 року на підставі зазначеного розпорядження було видано свідоцтво №1202 про право власності на житло. Заява щодо оформлення в приватну власність квартири позивачем особисто не підписувалась, копії документів для приватизації житла не надавались. На теперішній час 2/3 спірної квартири належать на праві власності відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування між [PERSON] та [PERSON] від 10.02.2018 року, зареєстрованому в реєстрі під №1-179, посвідченого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Бикановим Р.І. Вказане вище свідоцтво №1202 про право власності на квартиру від 20.02.2017 року та договір дарування є недійсними, оскільки видані та посвідчені на підставі недійсного правовстановлюючого документа - рішення № 41 від 15.02.2017 року виконкому Тернівської районної у місті Кривому Розі ради про передачу житла у власність громадян. В зв`язку з цими обставинами 16.03.2018 року [PERSON] звернувся з письмовою заяво про вчинення кримінального правопорушення до Тернівського ВП КВІТ ГУНП в Дніпропетровській області. Відповідно до висновку судового експерта №3/1.1/243 від 31.05.2019 р., проведеного у кримінальному провадженні №12018040760000498 від 17.03.2018 року, підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис наймача та повнолітніх членів сім`ї» заяви щодо оформлення в приватну власність квартири, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Тобто, позивач підпис у заяві на оформлення передачі в приватну власність квартири не робив та в оформленні та отриманні документів щодо приватизації вищезазначеної квартири участі не приймав, копії своїх документів у будь-які установи не надавав, а підпис, який виконаний у заяві від його імені підроблений. Таким чином, позивач не надавав письмової згоди на приватизацію квартири, в якій постійно проживає, а отже, приватизація проведена з порушенням, його права на волевиявлення як учасника правочину, яке не було вільним та не відповідає його внутрішній волі, а також рішення суперечить, актам цивільного законодавства. Тому вказані рішення та свідоцтво про право власності є недійсними, оскільки рішення було прийняте з порушенням діючого законодавства. Ухвалою суду від 01.04.2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 24.05.2021. 16.04.2021 надійшов відзив представника виконавчого комітету, згідно якого він не заперечує щодо скасування п.1.3 рішення органу приватизації про передачу у власність житла позивачу і іншим відповідачам. Зазначив, що 28.01.2021 по справі 215/3953/19 за позовом [PERSON] до виконкому Тернівської районної у місті Кривому Розі ради про визнання недійсним та скасування розпорядження про приватизацію житла; треті особи [PERSON] , [PERSON] , було прийнято рішення Тернівським районним судом міста Кривого Рогу про відмову в позові. 24.05.2021 справу знято з розгляду на 07.07.2021. 07.07.2021 в судовому засіданні продовжено строк підготовчого судового засідання та оголошено перерву на 07.09.2021. Ухвалою суду від 07.07.2021 задоволено клопотання позивача і витребувано докази. Ухвалою суду від 07.09.2021 відкладено підготовче судове засідання на 06.10.2021. Ухвалою суду від 06.10.2021 закрито підготовче провадження з призначенням справи до судового розгляду по суті на 10.11.2021. 10.11.2021 в судовому засіданні оголошено перерву на 22.12.2021. 22.12.2021 справу знято з розгляду на 21.01.2022. 21.01.2022 справу знято з розгляду на 04.02.2022. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні на позовних вимогах наполягав. Відповідач [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, в задоволенні позову просили відмовити. Також у заяві від 07.07.2021 зазначили про існування іншої справи де заявлені такі самі позовні вимоги. Представник відповідача виконкому Тернівської районної у місті Кривому Розі ради, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Суд, сукупністю належних, допустимих і достовірних письмових доказів, встановив, що згідно заяви [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 08.02.2017 прийнято рішення виконавчого комітету Тернівської у місті ради №41 від 15.02.2017 про передачу комунального майна - квартири за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 44,80 кв.м.), - у спільну часткову власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/3 частині кожному (а.с.64-76,149). На підставі даного рішення видано свідоцтво № 1202 від 20.02.2017 про право приватної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на житло (а.с.85 зворот, 124). Станом на 24.01.2017 за вищевказаною адресою були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( а.с.77-79). Відповідно до договору дарування частки квартири від 10.02.2018, укладеного між [PERSON] , як дарувальником, та [PERSON] , як обдарованою, остання отримала у власність 1/3 частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 82-83). Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи №3/1.1/243 від 31.05.2019, проведеної на підставі ухвали слідчого судді від 10.04.2019 по кримінальному провадженні №12018040760000498, підпис від імені [PERSON] у графі: «Підпис наймача та повнолітніх членів сім`ї» заяви щодо оформлення в приватну (спільну, сумісну часткову) власність квартири, що займають на умовах найму, від 08.02.2017 виконаний не [PERSON] , а іншою особою (копія, а.с.132-141). Оцінка суду. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі;6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення;8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Статтею 9 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, передача квартир, які підлягають приватизації, здійснюється у спільну власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно проживають у цій квартирі. Наслідком порушення вимог ч. 2 ст. 8 закону України «Про приватизацію житлового фонду» може бути визнання приватизації недійсною. Як випливає з матеріалів справи на час приватизації спірної квартири, у ній постійно проживала сім`я у складі позивача і відповідачів [PERSON] , [PERSON] . Однак приватизація спірної квартири була проведена органом приватизації з порушенням норм чинного законодавства, адже заява про надання згоду на приватизацію спірної квартири від імені позивача підписана іншою особою, що підтверджуються висновком експерта та не спростовано відповідачами, тобто позивач, як член сім`ї , згоду на вчинення даного правочину не надавав. Згідно до ст.19 ч.2 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, рішення органу приватизації в частині передачі у приватну власність квартири [ADDRESS] та видане на його підставі свідоцтво про право власності є незаконними, що є підставою для визнання їх недійсними. Посилання представника відповідача на рішення у цивільній справі № 215/3953/19 суд відхиляє як безпідставне . Щодо позовної вимоги про визнання недійсним та скасування договору дарування квартири суд зазначає таке. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У статті 41 Конституції України вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання недійсним договору, позивач посилається на те, що приватизація спірної квартири була проведена з порушенням. Так, згідно до ст.215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зі змісту цих статей вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа. При цьому, ЦК не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто воно є оціночним. Заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. Однак, у даному випадку відчужене за договором дарування майно перебувало в комунальній власності а не у власності позивача. На думку суду, позивачем не доведено, що його права і законні інтереси безпосередньо порушені договором; що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси позивача будуть відновлені чи позивач отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Отже, у цій частині позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв`язку з недоведеністю. У зв`язку з частковим задоволенням позову, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, а саме з кожного з відповідачів по 302,66 грн. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial