Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

24.12.2021 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Калинівської міської ради Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову зазначив, що [INFO] померла його мати [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, зокрема житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] . Він є спадкоємцем першої черги в порядку спадкування за законом після смерті матері. В установлений законом строк він прийняв спадщину після смерті матері на спадкове майно у відповідності до вимог ст.1269 ЦК України, подавши нотаріусу відповідну заяву, в тому числі і на майно, яке остання прийняла після смерті свого сина [PERSON] у відповідності до вимог ст.ст.548-549 ЦК УРСР (чинного на час відкриття спадщини). Однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок за місцем відкриття спадщини, з підстав, що житловий будинок, на підставі свідоцтва про право власності на будинок 13.06.1986, належить колгоспному двору, головою якого була [PERSON] , а колгоспний двір припинив своє існування у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про власність» від 07.02.1991 року. Відповідно до ст.ст.120,123 ЦК України 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно колгоспного двору належало його членам на праві спільної сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. З цих підстав просив визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , якій 1/2 частка даного будинку належала як члену колгоспного двору, а інша 1/2 частка даного будинку належала [PERSON] в порядку спадкування за законом як спадкоємиці 1 черги після смерті сина [PERSON] , померлого [INFO] . Позивач в підготовче засідання не з`явився, однак в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача- [PERSON] в підготовче засідання також не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В зв`язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось. У відповідності до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що [INFO] померла мати позивача- [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, зокрема житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] . Позивач є спадкоємцем першої черги в порядку спадкування за законом. В установлений законом строк він прийняв спадщину після смерті матері на спадкове майно у відповідності до вимог ст.1269 ЦК України, подавши нотаріусу відповідну заяву, в тому числі і на майно, яке остання прийняла після смерті свого сина [PERSON] у відповідності до вимог ст.ст.548-549 ЦК УРСР (чинного на час відкриття спадщини). Однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок за місцем відкриття спадщини, з підстав, що житловий будинок, на підставі свідоцтва про право власності на будинок 13.06.1986, належить колгоспному двору, головою якого була [PERSON] , а колгоспний двір припинив своє існування у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про власність» від 07.02.1991 року. На підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 13.06.1986 на підставі рішення виконавчого комітету Калинівської міської Ради народних депутатів від 13.06.0986, житловий будинок [ADDRESS] належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . Домогосподарство зареєстроване за [PERSON] . Вінницьким ООБТІ на праві приватної власності в реєстрову книгу № 4 за реєстровим номером 542 17.11.1986. Відомості про інших членів колгоспного двору у свідоцтві про право власності на будинок відсутні. Свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок на час розгляду справи є чинним. Відповідно до ст.ст.120,123 ЦК України 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно колгоспного двору належало його членам на праві спільної сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.11.2005 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до п.п. «а» п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Після припинення існування колгоспного двору до 15.04.1991 не втратив частку в майні колгоспного двору, а саме житловому будинку [ADDRESS] [PERSON] , який помер [INFO] . З 01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України. До 31 грудня 2003 року був чинним ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Разом із тим, пунктом 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК Україниправила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У пункті 1 своєї постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Встановлено, що спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , коли діяв ЦК УРСР 1963 року. Із змісту статті 549 ЦК УРСР убачається, що дії, які свідчать про прийняття спадщини, повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 525 ЦК УРСР встановлювалось, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли щодо спадкування після смерті [PERSON] , а спадщина відкрилася [INFO] , то такі спадкові правовідносини регулюються нормами ЦК Української РСР. У відповідності до частин першої, другої статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно з статтею 527 ЦК Української РСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. За правилами статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. [PERSON] у відповідності до вимог ст.549 ЦК УРСР вчинила дії, які свідчать про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] , фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідками виконавчого комітету Калинівської міської ради №1606 від 20.12.2021, №№1505 від 15.11.2021. Відтак, [PERSON] була останнім членом колгоспного двору і після її смерті відкрилась спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору та на частку майна колгоспного двору, яку вона фактично прийняла після смерті колишнього члена колгоспного двору [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 325 ЦК України, суб`єктами приватної власності є фізичні та юридичні особи. Згідно до положень ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ч.1 ст.392 ЦК України, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами. Тобто передумовою для застосування ст.392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Згідно до ст.1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до положень ч.1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Позивач спадщину прийняв після смерті [PERSON] , до складу якої увійшов житловий будинок, що є предметом даного спору, утім оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку на житловий будинок, що увійшов до складу спадкової маси позбавлений можливості за обставин незалежних від його волі. За таких обставин, суд дійшов висновку, що наявність порушених прав позивача є очевидною, а обраний спосіб захисту порушених прав є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, що було встановлено в ході судового розгляду, відтак позов є обґрунтований. Відповідач по справі позовні вимоги визнає, тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved