Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] в в якій окрім нього значиться також зареєстрованим його син [PERSON] , який з 2018 року по теперішній час за вказаною адресою не проживає, в квартирі відсутні його особисті речі. Вказував на те, що відповідач 13.05.2021 року на підставі договору дарування подарував йому 1/2 частину вказаної квартири власником якої він був відповідно до договору дарування від 17.06.2009 року та зобов`язувався знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою до 21.05.2021 року, натомість цього не зробив. Йому відомо, що наданий час відповідач забезпечений іншим житловим приміщенням та його реєстрація у належній йому квартирі чинить перешкоди в користуванні власністю та перешкоджає оформленню документів на отримання житлових субсидій, призводить до збільшення витрат на комунальні послуги. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явився, направив до суду заяву в якій просив справу слухати без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшла заява, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти задоволення позову та просив розглянути справу без його участі. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, при цьому суд також приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін, не порушує свободи чи інтереси інших осіб , та відповідає вимогам ч. 4 ст. 206 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , яка 17.06.2009 року свою частку подарувала відповідачу [PERSON] (а/с 9,10). В подальшому, [PERSON] на підставі договору дарування від 13.05.2021 року належну йому 1/2 частку зазначеної квартири подарував позивачу (а/с 11). Таким чином, на момент звернення до суду з даним позовом квартира [ADDRESS] належить на праві особистої приватної власності позивачу. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно умов п. 12 договору дарування від 13.05.2021 року дарувальник зобов`язувався знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою у строк до 20.05.2021 року, натомість цього не зробив. Згідно акту ТОВ «Єврокомунбуд» №148 від 24.09.2021 року відповідач протягом більш ніж трьох років не проживає за місцем реєстрації (а/с 13). У відповідності до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Натомість, за змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що право позивача вільно реалізовувати своє право володіння, користування та розпорядження власністю підлягає захисту, оскільки відповідач не проживає у належному позивачу будинку понад один рік, не приймає участі в утриманні майна та сплаті комунальних послуг, тим самим чинить позивачу перешкоди у користуванні вказаним будинковолодінням. Матеріали справи не містять доказів щодо поважності відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації. За таких обставин, а також беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved