Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

У червні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-банк» (далі Банк) звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 06\~травня 2008\~року №\~488г\~у загальному\~розмірі 94923,33\~грн та судового збору у сумі 1762,0 грн. Ухвалою суду від 05.03.2019 зупинено провадження у справі до прийняття остаточного рішення Верховним Судом у справі 341/492/14-ц за позовом ПАТ «Альфа-банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення простроченої заборгованості за кредитним договором № 488 від 06.03.2008. Ухвалою суду від 04.12.2019 поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 03.07.2020 позов Банку у цій справі залишено без розгляду. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28.09.2020 ухвалу суду першої інстанції від 03.07.2020 про залишення позову Банку без розгляду скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою суду від 10.02.2021 справу прийнято до провадження новим складом суду. Ухвалою суду від 01.06.2021 закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. Чергове судове засідання у справі призначене на 01.02.2022, в яке з`явився представник позивача. Представниця відповідачки взяла участь у розгляді справи в режимі відеоконференції. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. При цьому [PERSON] під час розгляду справи на багаторазові засідання не з`являвся, проте періодично знайомився з матеріалами справи. Присутні у судовому засіданні представники сторін 01.02.2022 не заперечували проти розгляду справи без [PERSON] та відповідачки. З огляду на тривалий розгляд справи, пасивну поведінку відповідача і відсутність будь-яких заяв від нього, враховуючи позицію присутніх у справі представників і приписи статті 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі відповідача. Представник Банку в судовому засіданні позов підтримав повністю, просив суд його задовольнити, зокрема з підстав, зазначених у позовній заяві. Зазначив, що відсутність спеціально відкритого рахунку у ПАТ «Альфа-Банк» для сплати відповідачкою заборгованості не може бути поважною підставою не виконання останньою зобов`язань за кредитним договором. Представниця відповідачки у судовому засіданні позов не визнала повністю, просила у його задоволенні відмовити у зв`язку з необґрунтованістю та відсутністю належних доказів як отримання відповідачкою кредитних коштів, так і нарахованих сум процентів, комісії і пені. У наданому до суду відзиві на позов від 15.04.2021 [PERSON] у позові просив відмовити, зокрема з тих підстав, що вважає договір поруки припиненим, оскільки Банк втратив право на звернення з позовом до нього у листопаді-грудні 2013 року. Крім того, зазначає, що після звернення Банку до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитом у березні 2013 року настав строк виконання договору у повному обсязі, відповідно через шість місяців Банк втратив право вимоги до нього як поручителя згідно з приписами статті 559 ЦК України. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі письмові докази, суд установив наступні фактичні обставини у справі. 06 травня 2006 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит № 488г, за яким банк надав позичальнику 120000 грн за умови сплати процентів за користування кредитом в розмірі 20 % річних та кінцевим терміном погашення 04 травня 2018 року. На виконання умов кредитного договору між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] укладено договір поруки № 488 г/1 від 06 травня 2008 року, за умовами якого поручитель у випадку невиконання або прострочення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором зобов`язується відповідати перед кредитором разом із позичальником. 17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа-банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. Згідно з договором про відступлення права ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступив ПАТ «Альфа-Банк» право вимоги за кредитними договорами, укладеними з фізичними особами, в тому числі і за договором про іпотечний кредит № 488г від 06 травня 2006 року (далі Кредитний договір). Постановою від 02.10.2019 Верховний Суд у справі № 341/492/14-ц за позовом ПАТ «Альфа-банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення простроченої заборгованості за кредитним договором № 488 від 06.03.2008 залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову у позові фінансової установи, якими установлено наступні фактичні обставини у спірних правовідносинах. Відповідно до висновку судово-економічної експертизи № 07 від 10 березня 2017 року загальна сума, сплачена [PERSON] станом на 01 лютого 2014 року в погашення зобов`язань за договором про іпотечний кредит № 488г від 06 травня 2008 року дорівнює 166 907,62 грн, з якої Банком на погашення тіла кредиту зараховано 83198,49 грн, а на погашення процентів і комісії - 83 709,13 грн. Своєю чергою судовий експерт зазначив, що станом на 01 лютого 2014 року позичальником згідно з умовами договору про іпотечний кредит повинно було бути сплачено значно менша сума - 67 536 грн (67 платежів по 1 008 грн). Також із вказаного висновку експерта установлено, що договором про іпотечний кредит № 488г від 06 травня 2008 року та графіком повернення кредиту сторони погодили, що сума погашення кредиту з 25 липня 2008 року дорівнює 1008,0 грн на місяць. Для погашення кредиту застосовано класичну схему, за якою тіло кредиту зменшується в рівних частинах. Вказаний графік погашення заборгованості не містить відомостей про суми нарахованих процентів та комісії, які підлягають сплаті та загальної суми щомісячних платежів з розмежуванням тіла кредиту і процентів, тому судовий експерт не підтвердив правильність розрахунку ПАТ «Альфа-Банк» щодо наявності у відповідачів станом на 01 лютого 2014 року заборгованості за тілом кредиту, процентами, комісії та пенею. Також у вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що умовами договору та графіком погашення кредиту сторони погодили порядок виконання зобов`язань за кредитним договором шляхом сплати щомісячного платежу у розмірі 1008,0 грн. При цьому умови договору не містять відомостей про суми нарахованих процентів та комісії, які підлягають сплаті та загальної суми щомісячних платежів з розмежуванням тіла кредиту і процентів. Враховуючи викладене, позивач не довів, що за умови відсутності у позичальника станом на 01 лютого2014 року заборгованості зі сплати чергових платежів у неї наявна заборгованість зі сплати процентів, розмір яких включено до цих платежів. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до висновку експерта судово-економічної експертизи від 07.07.2021 № 28 експерт установив, що, виходячи з обсягу наданих на дослідження документів, розрахунок заборгованості позичальника [PERSON] станом на 01.04.2018, наданий ПАТ «Альфа Банк» до позовної заяви у цій справі (№ 341/1061/18), документально не підтверджується наданими Банком документами. Згідно з пунктом 3.4 договору про іпотечний кредит № 488г за управління кредитом Банк встановлює одноразову комісійну винагороду в розмірі 1% від суми виданого кредиту та 0,1 % щомісячно від залишкової суми кредиту, яка підлягає сплаті позичальником. Пунктом 6.4 договору про іпотечний кредит № 488г сторони погодили, що за несвоєчасну сплату сум кредиту або процентів за користування кредитом позичальник сплачує Банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, та нараховується за кожен день прострочення платежу. Згідно з Додатком № 2 до кредитного договору від 06.05.2008 № 488г (т. 3, а.с. 150) процентна ставка фіксована 20 %. Проценти нараховуються щомісячно на фактичний щоденний залишок заборгованості за кредитом. Вважаючи, що станом на кінець травня 2018 року з боку [PERSON] порушено права Банку на отримання коштів у межах договору про іпотечний кредит № 488г, представник позивача звернувся до суду з цим позовом про стягнення солідарно з відповідачів 94923,33 грн, з яких: за кредитом 36801,51 грн; за відсотками 38265,06 грн; за комісією 2208,05 грн; пеня за останній календарний рік 17648,71 грн. Надаючи правову оцінку установленим у справі обставинам та спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Згідно з приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За загальним правилом тіло кредиту це та сума коштів, яку позичальник отримав від банку. У цю суму не входять відсотки за кредитом, комісійні, пеня і штрафи через прострочення, витрати на оформлення документів за кредитом, послуги страхування тощо. Так само, відповідно до положень Закону України «Про споживче кредитування» затверджено стандартизовану форму паспорта споживчого кредиту, у якому відображено, що загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом складається з тіла кредиту, відсотків, комісії та інших платежів. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як установлено судовими рішеннями в межах справи № 341/492/14-ц станом на 01 лютого 2014 року в погашення зобов`язань за договором про іпотечний кредит № 488г від 06 травня 2008 року відповідачка сплатила 166907,62 грн, з якої Банк на погашення тіла кредиту зарахував 83198,49 грн, а на погашення процентів і комісії - 83 709,13 грн. Тими ж рішеннями суду, які набрали законної сили, установлено, що за договором про іпотечний кредит № 488г Банк надав позичальнику 120000 грн. Згідно з поясненнями представника позивача з 2013 року відповідачка жодних погашень кредитної заборгованості не здійснювала. Не заперечують цього у своїх відзивах і відповідачі та представниця відповідачки не спростовує. З огляду на різницю між отриманою у позику сумою та зарахованою Банком на погашення тіла кредиту, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з позичальниці тіла кредиту у розмірі 36801,51 грн (120000 - 83198,49). Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно з частинами першою та четвертою статті 559 ЦК України (у чинній на час укладення договорів редакції) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. З огляду на те, що кінцевий термін повернення кредиту 04.05.2018, а до суду з цим позовом Банк звернувся у червні 2018 року, то суд не вважає, що договір поруки припинений, а тому наявні підстави для стягнення відповідної заборгованості солідарно і з поручителя [PERSON] . При цьому суд не бере до уваги посилання відповідача на відповідну судову практику та приписи частини другої статті 1050 ЦК України щодо настання строку виконання договору в повному обсязі з дня звернення Банку з позовом про дострокове стягнення кредиту, оскільки за результатами розгляду справи № 341/492/14-ц Банк так і не реалізував своє право на повернення коштів, зокрема тіла кредиту. Також суд не бере до уваги посилання представниці відповідачки на те, що у Банку не було і досі немає відкритих рахунків спеціального призначення для погашення відповідної кредитної заборгованості як на підставу для відмови у позові, оскільки за наявності дійсного, об`єктивно існуючого, бажання відповідачки сплатити відповідну заборгованість це можна було б зробити шляхом особистого відвідування представництва Банку. Крім того, суд не бере до уваги доводи представниці відповідачки про те, що належними документами не підтверджено взагалі факт отримання [PERSON] кредиту у розмірі 120000,0 грн, оскільки такі обставини встановлено у межах справи № 341/492/14-ц, а також підтверджується дійсним кредитним договором, твердженням сторони відповідача про дострокове погашення кредиту тощо. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Як установлено судовими рішеннями у справі № 341/492/14-ц умовами договору та графіком погашення кредиту сторони погодили порядок виконання зобов`язань за кредитним договором шляхом сплати щомісячного платежу у розмірі 1008,0 грн. При цьому умови договору не містять відомостей про суми нарахованих процентів та комісії, які підлягають сплаті та загальної суми щомісячних платежів з розмежуванням тіла кредиту і процентів. Згідно з частиною шостою статті 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. З огляду на вказані приписи суд не бере до уваги доказ копію Додатку № 2 до Кредитного договору № 488 г від 06/05/2008 р. (а. с. 11, т. 1), оскільки сторона відповідачки заперечує його дійсність, а позивач оригінал такого документа на вимогу суду не надав. Своєю чергою Банк заявлену у позові до стягнення суму процентів за іпотечним договором у розмірі 38625,06 грн обґрунтовує наданим розрахунком (а. с. 24, т. 1). Вказаний розрахунок разом з іншими документами надавався експерту. Відповідно до висновку експерта судово-економічної експертизи від 07.07.2021 № 28 експерт установив, що, виходячи з обсягу наданих на дослідження документів, розрахунок заборгованості позичальника [PERSON] станом на 01.04.2018, наданий ПАТ «Альфа Банк» до позовної заяви у цій справі, документально не підтверджується наданими Банком документами. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з приписами статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З огляду на викладене, суд не бере до уваги наданий Банком розрахунок заборгованості (а. с. 24) як належний доказ наявності у відповідачки заборгованості за відсотками, оскільки наданий Банком розрахунок заборгованості не відображає сум, з яких проводилось нарахування відсотків та повністю розрахований на суб`єктивний розсуд Банку. Крім того, у заголовку самого розрахунку зазначено дві відсоткові ставки, а саме 20% та 23 %. З урахуванням, якої саме ставки здійснений розрахунок у розрахунку не зазначено. При цьому у судовому засіданні представник Банку пояснив, що нарахування відсотків за ставкою 23 % за порушення зобов`язань, одразу здійснювалось на підставі приписів частини другої статті 625 ЦК України. Вказане свідчить про неправомірність таких розрахунків, оскільки 3 проценти річних за статтею 625 ЦК України і 20% за іпотечним договором між сторонами за своєю природою є зовсім різними зобов`язаннями боржника. Також суд зазначає, що згідно з розрахунком Банку відсотки в сумі 38625,06 грн нараховані за період з 01.05.2013 до 01.04.2018, тобто, фактично за 5 років (без одного місяця). З огляду на погоджену у договорі відсоткову ставку 20% річних, яка нараховується на фактичний залишок заборгованості за кредитом, який становить, в тому числі згідно з розрахунками самого Банку, 36801,51 грн, суд доходить висновку, що за 5 років могло б бути нараховано не більше 100 % (5 * 20%) вказаної суми заборгованості за кредитом, тобто 36801,51 грн. Таким чином, з огляду на період нарахування відповідно до наданого позивачем розрахунку, який становить 4 роки та 11 місяців, заявлена до стягнення сума відсотків у розмірі 38625,06 грн, який перевищує фактичний залишок заборгованості за кредитом (36801,51 грн) є явно необґрунтованою з боку позивача. Також, суд бере до уваги, що відповідно до копії висновку експерта від 10.03.2017 № 07 (а. с. 62, т. 1), який долучався у межах справи № 341/492/14-ц та дійсність якого не ставив під сумнів представник позивача, розмір реальної відсоткової ставки за договором про іпотечний кредит № 488г від 06 травня 2008 року становить 24,66 %. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог Банку в частині стягнення з відповідачів відсотків у межах договору про іпотечний кредит № 488г від 06 травня 2008 року у сумі 38625,06 грн. Щодо стягнення комісії, суд виходить з такого. Аналіз постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18)\~як в цілому, так і висновків, зроблених в ній, свідчить про те, що умова договору, яка передбачає комісію, є нікчемною, оскільки суперечить публічному порядку (стаття 228 ЦК України) і суд може відмовляти в позові про стягнення комісії. Відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було встановлено, що забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Хоч вказана редакція Закону і не діяла на момент укладення договору, проте дозволяє зрозуміти логіку законодавця під час нормотворчої діяльності, спрямованої на захист прав споживача у сфері надання фінансових послуг. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин. Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 369/9293/15-ц (провадження № 61-29646св18), від 02 вересня 2019 року у справі № 361/7528/17 (провадження № 61-45662св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862св18). Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення з відповідачів на користь Банку заявленої у позові суми комісії у розмірі 2208,05 грн. Згідно з частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Як установлено пунктом 6.4 договору про іпотечний кредит № 488г сторони погодили, що за несвоєчасну сплату сум кредиту або процентів за користування кредитом позичальник сплачує Банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Зважаючи на те, що Банк у своїх розрахунках (правильність яких не підтверджена експертом) пеню нараховував, виходячи в тому числі із сум заборгованості за відсотками, які суд визнає необґрунтованими, то суд також дійшов висновку і щодо необґрунтованості нарахованої і заявленої до стягнення пені у сумі 17648,71 грн за останні 12 місяців. З огляду на викладене, позов Банку до відповідачів підлягає задоволенню частково, зокрема в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 36801,51 грн. Інша частина позову задоволенню не підлягає як необґрунтована належними і допустимими доказами та відповідними правовими підставами. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині другій статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, розподіл судових витрат у цій справ підлягає пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в тому числі витрати, пов`язані із залученням експерта.

Outcome: partial