Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

В червні 2021 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить суд: 1) визнати за [PERSON] право власності на 1\\2 частину сараю, погребу та огорожі, що знаходяться на земельній ділянці площею 0, 1208 га по [ADDRESS] ; 2) визнати за [PERSON] право власності на 1\\2 частину земельної ділянки площею 0, 1208 га по [ADDRESS] ; 3) визнати за [PERSON] право власності на 1\\2 частину сараю, погребу та огорожі, що знаходяться на земельній ділянці, площею 0, 1208 га по [ADDRESS] ; 4) залишити за [PERSON] право власності на 1\\2 частину земельної ділянки, площею 0, 1208 га по [ADDRESS] ; 5) стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог вказано, що з відповідачем по справі [PERSON] вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.11.1990 по 07.02.2007. За період спільного проживання сторонами було придбано житловий будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами (сарай, погріб та огорожа), розташований на неприватизованій земельній ділянці. Після розірвання шлюбу [PERSON] звернулася до білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до нього та АТ «ПриватБанк» про розподіл майна подружжя, проте вказаний житловий будинок з земельною ділянкою до переліку майна подружжя не включалися. Договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами від 10.08.2004 був оформлений на [PERSON] , але відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. В подальшому придбаний житловий будинок було знесено для будівництва нового, але залишилися господарські споруди, зокрема сарай, погріб та огорожа, що підтверджується технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими спорудами станом на 25.11.2020. Незважаючи на знищення житлового будинку, у сторін не припинилося право користування земельною ділянкою, однак відповідач одноособово приватизувала всю земельну ділянку, тому позивач вважає справедливим визнати за ним право власності на 1\\2 частину земельної ділянки, тому що право власності на земельну ділянку за [PERSON] виникло зі спільного права користування земельною ділянкою. 30.05.2020 позивач звертався з листом до відповідача з письмовою пропозицією переоформити на нього 1\\2 частину земельної ділянки шляхом укладення договору дарування, проте відповіді на лист не отримав, що стало причиною для звернення до суду. Позивач вважає, що строк позовної давності не пропущений у зв`язку з правовою позицією Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 203/304/17 так як неподання позову про поділ майна у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями, вказана справа 03 червня 2021 року розподілена судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 05 липня 2021 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено судове засіданні на 08 вересня 2021 року на 09.00 год. 06 вересня 2021 року на адресу суду від представника відповідача - адвоката Дульдієр Олександра Петровича надійшло письмове пояснення та заява про застосування спливу строку позовної давності В даному поясненні представник відповідача не визнає позовні вимоги через їх необґрунтованість та безпідставність. В обґрунтування пояснення зазначає, що рішенням Трушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 28 березня 2008 року за № 15-140 передано у власність відповідача земельну ділянку площею 0, 1208 га, яка розташована по [ADDRESS] . На підставі рішення сільської ради видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 409617 від 15 липня 2008 року. Правомірність зазначеного рішення сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку були предметом спору в Білоцерківському міськрайонному суді за позовом [PERSON] . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 20 червня 2012 року у справі № 2-1827/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2012 року, в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Згода позивача на приватизацію земельної ділянки не передбачена, вказана земельна ділянка не є об`єктом Згідно з пунктом 1.7 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 серпня 2004 року, покупцем якого є відповідач, земельна ділянка, на якій розташований будинок, не є власністю продавця. спільної сумісної власності подружжя. Сам житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] був знищений ще під час шлюбу, що не заперечує сам позивач у позовній заяві та заяві від 08 липня 2008 року про уточнення позовних вимог, тому згідно статтю 349 Цивільного кодексу України право власності на майно припиняється у разі його знищення. В обґрунтування щодо застосування позовної давності, представник відповідача зазначив, що шлюб між сторонами розірвано 07.02.2007, з часу розірвання шлюбу пройшло більше 14 років. Про порушення права власності на частину земельної ділянки позивач дізнався 27.08.2008, коли отримав лист з Трушківської сільської ради щодо приватизації земельної ділянки, що підтверджується змістом його позовної заяви до суду від 01.12.2008 про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акту на право власності на спірну земельну ділянку. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 26.10.2009 в задоволенні позову відмовлено. Вказане рішення було скасовано та направлено на новий розгляд. Ухвалою суду від 24.10.2010 позовну заяву було залишено без розгляду. Аналогічний позов було подано в 2011 році, в задоволенні якого рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 20.06.2012 відмовлено. Апеляційним судом Київської області ухвалою від 08.10.2012 залишено без змін рішення Білоцерківського міськрайонного суду. Позивач в 2020 році повторно подав позов щодо спірної земельної ділянки і ухвалою суду у справі № 357/6987/20 вказаний позов залишено без розгляду через неявку позивача в судове засідання. Позивач звертався до суду з позовом про поділ майна подружжя, а саме житлового будинку та земельної ділянки ще 13.05.2008, проте ухвалою суду від 21.07.208 позов залишено без розгляду. За таких обставин, представник відповідача крім інших підстав відмови у задоволенні позову, просить суд, при ухваленні рішення, застосувати строки позовної давності. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задоволити. Представник позивача окремо пояснив, що в 2004 році сторони у справі перебуваючи у шлюбі між собою, придбали нерухоме майно, а саме будинок та господарські споруди, що розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Вказане нерухоме майно було зареєстроване за відповідачем, але є спільною сумісною власністю. На місці зруйнованого будинку він побудував новий будинок, в якому на даний час постійно проживає разом зі своєю сім`єю. Від старого будинку залишилися лише сарай, погріб та огорожа, якими він користується до цього часу і має право на 1\\2 частину вказаних господарських споруд, з позовом щодо поділу господарських споруд він не звертався. В грудні 2019 року відповідач звернулася із заявою до Київобленерго щодо відключення його будинку від електропостачання. В 2008 році він звертався з позовом до відповідача про поділ будинку, земельної ділянки та квартири, але позов було залишено без руху. В 2008 році спору між сторонами не було, він звертався до суду з метою узаконення новозбудованого житлового будинку на спірній земельній ділянці. Після чого позивач звернувся з позовом до Трушківської сільської рали про визнання незаконною приватизацію земельної ділянки за відповідачем, але судом було відмовлено в задоволенні вказаного позову. З приводу поділу земельної ділянки, зазначив, що земельна ділянка є невід`ємною частиною нерухомого майна, тому він, придбавши у власність нерухомість та набувши право на користування земельною ділянкою, на якій було розміщено житловий будинок з господарськими спорудами, має право на 1\\2 частину вказаної ділянки. Представник відповідач заперечив проти задоволення позову. Вказавши, що позивачем пропущено трирічний строк на звернення до суду. В 2008 році позивач звертався до суду з позовом, але даний позов було судом залишено без розгляду. За таких обставин представник відповідача просить суд застосувати строки позовної давності та ухвалити рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони у справі перебували у шлюбі, який розірвано 07 лютого 2007 року. 10 серпня 2004 року [PERSON] придбала у [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до п.1.2 договору купівлі-продажу житлового будинку, на неприватизованій земельній ділянці, розташований один дерев`яний житловий будинок, загальною площею 53,8 кв.м., житловою площею 39,5 кв.м., позначений в плані літерою «А», сарай з погребом, побудований з цегли та буту - «Б», цегляна вбиральня - «В», дерев`яна огорода - № 1-3. Земельна ділянка, на якій розташований будинок, згідно п.1.7. вказаного договору, не є власністю Продавця (Покупцю роз`яснено зміст ст. 327 ЦК України та зміст ст. 120 Земельного кодексу України про необхідність приватизувати земельну ділянку, на якій розташований будинок з надвірними спорудами, який є предметом цього договору, або з 1 січня 2005 року укласти договір оренди цієї земельної ділянки). Виконавчим комітетом Трушківської сільської ради 09 серпня 2004 року видано довідку про те, що земельна ділянка площею 0, 13 га в [ADDRESS] не приватизована, знаходиться у користуванні [PERSON] та [PERSON] . Технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовленим 30 вересня 2003 року Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації зазначено, що власником даної будівлі є [PERSON] та [PERSON] . До даної споруди віднесено житловий будинок, позначений літерою «А», 1900 року побудови, сарай, погріб, позначені літерою «Б», 1971 року побудови, уборна, позначена літерою «В», 1971 року побудови, огорожа, позначені цифрами 1-3, без зазначення року побудови. Позивачем до позову долучено копію заяви до Білоцерківського міськрайонного суду про уточнення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя від 26 вересня 2008 року щодо оцінки автомобільного транспорту та копію заяви до Білоцерківського міськрайонного суду про уточнення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя від 21 жовтня 2008 року щодо визнання спільною сумісною власністю нежитлових приміщень в місті Біла Церква та селі Фурси, автомобільного транспорту та товарів у магазині. Технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , виготовленим 25 листопада 2020 року ПП «ЛЕКС СТАТУС» зазначено, що замовником технічної інвентаризації є [PERSON] . Відповідно до характеристики будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 23 листопада 2020 року, житловий будинок побудований у 2007 році, сарай та погріб з шийкою побудовані у 1971 році. Дані про рік побудови огорожі, виготовленої з дерева в цегляних стовпах, позначеної цифрою № 2 та огорожі, виготовленої з профнастилу, позначеної цифрою № 3, в даному технічному паспорті відсутні. 01 липня 2011 року газове обладнання будинку по [ADDRESS] прийняте в експлуатацію. Актом обстеження фактичного місця проживання від 19 листопада 2020 року засвідчено проживання без реєстрації [PERSON] в житловому будинку по [ADDRESS] . 12 грудня 2019 року [PERSON] подавала письмову заявку до ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» щодо відключення електроенергії по [ADDRESS] . 30 травня 2020 року [PERSON] звертався листом до [PERSON] щодо можливості досудового врегулювання вказаного спору. Даних про отримання відповіді матеріали справи не містять. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2009 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Трушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області та [PERSON] про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2010 року у справі № 2-6646/2010 залишено без розгляду справу за позовом [PERSON] до Трушківської сільської ради Білоцерківського району та [PERSON] про скасування рішення та визнання державного акту недійсним. Рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 20 червня 2012 року у справі № 2-1827/11 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] Трушківської сільської ради Білоцерківського району, [PERSON] про визнання недійсним рішення Трушківської сільської ради від 28.03.2008 № 15-140 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0, 1208 га по [ADDRESS] та визнання недійсним державного акту серії ЯЖ № 409617 від 15.07.2008 на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я [PERSON] . Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2012 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 20 червня 2012 року залишено без змін. Представником відповідача до письмового пояснення надано копію позовної заяви [PERSON] до [PERSON] від 13 травня 2008 року у справі № 2-3747/08 про поділ спільного майна подружжя, зокрема житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, на якій він розташований. 08 липня 2008 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог в частині розподілу земельної ділянки за вказаною адресою так як житловий будинок з відповідними господарським спорудами по [ADDRESS] обвалився і знесений. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2008 року вказана позовна заява залишена без розгляду. 01 грудня 2008 року [PERSON] звертався до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом до Трушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області та [PERSON] про скасування рішення Трушківської сільської ради Білоцерківського району від 28.03.2008 за № 15-410 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0, 1208 га по [ADDRESS] та визнання нечинним державного акту на право власності на вказану земельну ділянку. Згідно з вимогами статті 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України)- майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з вимогами ч.1 ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами першою статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК(2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (45-15), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Позивачеві достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу, і тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. Приклад застосування такого підходу викладено в Постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17. Відповідно до висновків постанови Верховного Суду від 03.04.2020 року у справі № 286/1537/16-ц, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. До вказаного висновку прийшов Верховний Суд України 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Аналогічна позиція Верховного Суду України висловлена в постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 576/2447/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17, від 27 січня 2021 року у справі № 643/17707/15-ц, від 14 квітня 2021 року у справі № 603/576/17, від 11 серпня 2021 року у справі № 539/677/18, від 08 грудня 2021 року у справі № 753/184478/17. Обов`язок доведення початку строку, з якого позивач дізнався про порушення свого права покладається на позивача. Позивачем до матеріалів справи долучено копію заяви відповідача, адресованої до ПрАТ «Київські регіональні електромережі» від 12 грудня 2019 року щодо відключення електроенергії за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з самовільним підключенням, на яке вона, як власник, згоди не надавала. Згідно акту обстеження фактичного місця проживання, складеного Фурсівською сільською радою 19.11.2020 року, за адресою: [ADDRESS] не зареєстрований, але з 05.06.2008 року проживає [PERSON] , [INFO] . На думку суду, 12 грудня 2019 року позивач довідався про порушення свого права та про особу, яка його порушила, тому саме з 12 грудня 2019 року починається перебіг позовної давності для позивача у даному спорі, визначений частиною першою статті 261 ЦК України. Доказів більш раннього порушення права позивача, матеріали справи не містять. Звертаючись із позовом до суду щодо визнання незаконного рішення про приватизацію земельної ділянки відповідачем, позивач оспорював законність рішення органу місцевого самоврядування. Звернення відповідача до суду в 2008 році щодо поділу житлового будинку та земельної ділянки не враховувало поділу господарських споруд та не містило за своїм змістом даних щодо порушення прав позивача. Відповідно до частини першої статті 120 Земельного кодексу України в редакції, що діяла на момент купівлі житлового будинку (10.08.2004), - при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Пунктом 6 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України в редакції чинній на момент купівлі сторонами житлового будинку (10.08.2004) було зазначнео, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2005 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; - пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (10 серпня 2004 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка розглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною на момент придбання спірної нерухомості, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Подібні правовідносини висловлені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 За таких обставин, суд вважає, що позивач, купуючи 10.08.2004 житловий будинок із господарськими спорудами, що знаходилися за адресою: [ADDRESS] , спільно зі своєю дружиною - відповідачем у справі, стали власниками земельної ділянки площею 0,1208 га, розташованої за вказаною адресою. З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що господарські споруди, що знаходяться на земельній ділянці площею 0, 1208 га по [ADDRESS] , зокрема сарай, погріб та дерев`яна огорожа, побудовані в 1971 році, придбані під час перебування у шлюбі та є об`єктами спільної сумісної власності, тому підлягають поділу в межах розгляду даної справи. За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та про необхідність їх задоволення в повному обсязі. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Судовий збір, відповідно до частини першої-другої статті 141 ЦПК України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, судові витрати у справі, понесені позивачем, суд стягує на користь останнього із позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved