Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

05 жовтня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому, просить суд поновити його на роботі провідного юрисконсульта Відділу претензійно-позовної роботи Центрального регіону Управління судового врегулювання проблемної заборгованості Департаменту по роботі з проблемною заборгованістю Акціонерного товариства «Універсал Банк» (надалі - АТ «Універсал Банк» ) та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення із 7 вересня 2021 року до дня поновлення на роботі. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що з 01 лютого 2017 року прийнятий на посаду юрисконсульта Хмельницького регіону Відділу правового забезпечення примусового виконання судових рішень Управління судового врегулювання дебіторської заборгованості Департаменту по управлінню дебіторської заборгованості АТ «Універсал Банк». 03 грудня 2018 року переведений на посаду провідного юрисконсульта Відділу претензійно-позовної роботи Центрального регіону Управління судового врегулювання дебіторської заборгованості Департаменту по роботі з проблемною заборгованістю АТ «Універсал Банк». 06 лютого 2020 року переведений на посаду провідного юрисконсульта Відділу претензійно-позовної роботи Центрального регіону Управління судового врегулювання проблемної заборгованості Департаменту по роботі з проблемною заборгованістю АТ «Універсал Банк». Наказом від 29 червня 2021 року за № 869 а-к позивача повідомлено про скорочення посади з наступним вивільненням 06 вересня 2021 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Не було запропоновано іншої роботу. Наказом від 01 вересня 2021 року за № 1315-к позивача звільнено 06 вересня 2021 року за п. 1 ст. 40 КУпП України у зв`язку із скороченням штату працівників. Підставою в наказі зазначено заява [PERSON] , проте жодної заяви щодо звільнення ним подано не було. З копією наказу про звільнення ознайомився 06 вересня 2021 року, в цей день отримав трудову книжку. Посилаючись на порушення вимог ст. 42 КЗпП України, роботодавцем не враховано його переважне право на залишення на робочому місці через наявний тривалий стаж роботи понад 12 років, перебування на утриманні двох неповнолітніх дітей, також йому за період з 29 червня 2021 року до дати звільнення не запропонованої жодної посади, які були вільні в АТ «Універсал Банк», вважає звільнення незаконним. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 жовтня 2021 року справа передана на розгляд головуючому судді Шролик І.С. Ухвалою суду від 12 жовтня 2021 року відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого розгляду на 09 листопада 2021 року. Ухвалою суду витребувано у відповідача АТ «Універсал Банк» довідку про середньоденний заробіток позивача за два місяці до дати звільнення. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, у порядку ст. 178 ЦПК України, засобами поштового зв`язку 18 листопада 2021 року представник відповідача АТ «Універсал Банк», подав відзив на позовну заяву із клопотанням про продовження процесуального строку для його подачі. В мотивування поданого відзиву представник зазначає, що звільнення відповідача відбулось із дотриманням вимог трудового законодавства, на час звільнення позивача в нього не виникло переважного права залишення на посаді, тому що в м. Хмельницькому де він працював більше не залишилось працівників, обидва були звільнені. Також зауважує, що позивачем не надано доказів в обґрунтування наявності вакантних посад на підприємстві, їх відсутність доводиться штатним розписом та відповідною довідкою. В додаткових поясненнях, що надійшли від представника АТ «Універсал Банк» 30 листопада 2021 року зазначає про неможливість застосування до спірних правовідносин положення ст. 42 КЗпП України, оскільки у Відділі претензійно-позовної роботи Центрального регіону аналогічної посади при скороченні посади позивача не існувало в м. Хмельницький в період з 29 червня 2021 року по 01 вересня 2021 року через скорочення аналогічних посад. Засобами електронного зв`язку від позивача [PERSON] 30 листопада 2021 року надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] з підстав та мотивів викладених у поданому письмовому відзиві та додаткових поясненнях. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, які вважає належними, допустимими та достатніми в їх сукупності, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного. Зі записів трудової книжки виданої на ім`я [PERSON] та наказу від 31 січня 2017 року за № 118-к про прийняття на роботу судом встановлено, що з 01 лютого 2017 року позивач прийнятий на посаду юрисконсульта Хмельницького регіону Відділу правового забезпечення примусового виконання судових рішень Управління судового врегулювання дебіторської заборгованості Департаменту по управлінню дебіторської заборгованості АТ «Універсал Банк» (а.с. 11). Надалі, 03 грудня 2018 року [PERSON] , переведений на посаду провідного юрисконсульта Відділу претензійно-позовної роботи Центрального регіону Управління судового врегулювання дебіторської заборгованості Департаменту по роботі з проблемною заборгованістю АТ «Універсал Банк». 06 лютого 2020 року [PERSON] переведений на посаду провідного юрисконсульта Відділу претензійно-позовної роботи Центрального регіону Управління судового врегулювання проблемної заборгованості Департаменту по роботі з проблемною заборгованістю АТ «Універсал Банк» (а.с. 12). Наказом від 29 червня 2021 року за № 869 а-к позивача повідомлено про скорочення посади з наступним вивільненням 06 вересня 2021 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України. З наказом [PERSON] ознайомлений 30 червня 2021 року, що підтверджується підписом в наказі (а.с. 13). Наказом від 01 вересня 2021 року за № 1315-к [PERSON] звільнений з посади провідного юрисконсульта Відділу претензійно-позовної роботи Центрального регіону Управління судового врегулювання проблемної заборгованості Департаменту по роботі з проблемною заборгованістю АТ «Універсал Банк», 06 вересня 2021 року, у зв`язку зі скороченням штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КУпП України. Підстава: заява [PERSON] (а.с. 15). Згідно свідоцтва про народження позивач [PERSON] записаний батьком [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 16,17). З довідки від 06 жовтня 2021 року виданої АТ «Універсал Банк» видно, що середній заробіток позивача [PERSON] за останні шість місяців, що передували звільненню встановлений 18919,17 грн. (а.с. 62). АТ «Універсал Банк» надано витяг зі штатного розпису затверджений 29 червня 2021 року та витяг зі штатного розпису затверджений рішенням правління від 30 грудня 2021 року в якому під № 200001085020205 містяться відомості про загальну чисельність у відділу претензійно-позовної роботи Центрального регіону 8 осіб (а.с. 61-113, 91). Судом досліджено довідку АТ «Універсал Банк» додаткового до штатного розпису від 17 листопада 2021 року за № 208/1 згідно якої станом на 29 червня 2021 року у відділі претензійно-позовної роботи Центрального регіону рахувалось 12 штатних одиниць, станом на 07 вересня 2021 року даний відділ складався із 8 штатних одиниць (а.с. 120). Довідкою за № 217 від 30 листопада 2021 року АТ «Універсал Банк» повідомив, що в період з 29 червня 2021 року по 06 вересня 2021 року вакантні посади у штатному розписі АТ «Універсал Банк» були відсутні (а.с. 130). Позивач надав витяг з інтернет сторінки Work.ua на якому міститься оголошення про вакантну посаду юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи АТ «Універсал Банк» станом на 24 серпня 2021 року (а.с. 133-134). Спір між сторонами виник з приводу дотримання роботодавцем АТ «Універсал Банк» вимог трудового законодавства при звільненні позивача за скороченням штату працівників та наявність правових підстав для його поновлення на роботі. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 19 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч. 1 ст. 2 ЦПК України) Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Згідно зі ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частина друга та третя цієї статті визначають обставини, які мають враховуватися в разі вирішення питання про залишення на роботі працівника при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації. При вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України. За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду. При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 382/1039/16-ц (провадження № 61-12386св18), до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, а не тільки тих, хто працює в структурному підрозділі, в якому виконував роботу чи обіймав посаду працівник, який підлягає звільненню. Вирішуючи питання про переважне право залишення на роботі, роботодавець мав здійснити порівняльний аналіз усіх працівників, які займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві і, які працювали до скорочення на підприємстві позивача, а не лише в окремому структурному підрозділі. Як встановлено за матеріалами справи, позивач був повідомлений під підпис завчасно про майбутнє звільнення 30 червня 2021 року, наявні вакантні посади чи робота за відповідною професією чи спеціальністю, чи інша вакантна робота, яку позивач міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, на підприємстві АТ «Універсал Банк» відсутні що доводиться довідкою та штатним розписом, тому суд погоджується із твердженням відповідача, що був позбавлений реальної можливості запропонувати їх позивачу та як наслідок його працевлаштувати. Надані позивачем сформовані з інтернет - ресурсу (work.ua/jobs/4249735) сторінки про наявність вакантної посади юрисконсульта від 19 липня 2021 року, 20 липня 2021 року, 24 серпня 2021 року, 05 серпня 2021 року від 24 серпня 2021 року не містить ідентифікації особи, яка розмістила оголошення та офіційних даних підтвердження про їх наявність, оскільки представник АТ «Універсал Банк» заперечував про їх існування посилаючись на штатний розпис. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Отже, на підставі досліджених в сукупності доказів, суд приходить до переконання про недоведеність факту наявності у відповідача АТ «Універсал Банк» вакантної посади юрисконсульта в період з 29 червня 2021 року по 06 вересня 2021 року. Проте, суд вважає неприйнятним заперечення представника відповідача щодо не можливості застосування до спірних правовідносин положення ст. 42 КУпП України, з огляду на наступне. Частиною першою ст. 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається вказаним у переліку (ч. 2 ст. 42 КЗпП України). Тобто, застосування положень ст. 42 КЗпП України можливе серед працівників обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади. З дослідженого судом витягу зі штатного розпису та довідки до штатного розпису встановлено, що Відділу претензійно-позовної роботи Центрального регіону Управління судового врегулювання проблемної заборгованості Департаменту по роботі з проблемною заборгованістю АТ «Універсал Банк», в якому працевлаштований позивач [PERSON] станом на 29 червня 2021 року нараховував 12 штатних одиниць, а станом на 07 вересня 2021 року 8 штатних одиниць. Як зазначено в поданій довідці, дві штатні одиниці було скорочено, що розташовані в м.Хмельницький (а.с. 120). Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивачу визначено місце роботи в м. Хмельницьку на підставі наказу про прийняття на роботу 31 січня 2017 року. З огляду на те, що дійсно в наказі про прийняття на роботу 31 січня 2017 року зазначено, що [PERSON] прийнято на посаду юрисконсульта Хмельницького регіону Відділу правого забезпечення. Однак, наказом 06 лютого 2020 року переведено на посаду Відділу претензійно-позовної роботи Центрального регіону Управління судового врегулювання проблемної заборгованості Департаменту по роботі з проблемною заборгованістю АТ «Універсал Банк», без визначення місця роботи. З дослідженою довідкою № 208/1 від 17 листодапа 2021 року про розташування штатних одиниць Відділу претензійно-позовної роботи Центрального регіону по містам (Рівне, Вінниця, Хмельницький, Івано-Франківськ, Тернопіль, Чернігів), суд не може погодитися, оскільки не надано розпорядчого документа власника із доведенням його до відома працівника, щодо визначеного робочого місця певної штатної одиниці. В дослідженому судом запису в трудовій книжці не визначено місце роботи позивача, тому твердження представника відповідача, що його місце роботи після лютого 2020 року було визначено в м. Хмельницький документально не підтверджено. Дослідженим витягом зі штатного розпису, витягом з протоколу засідання правління від 23 червня 2021 року встановлено, що прийнято рішення про скорочення посад чотирьох посад: юрисконсульт - 1, головний юрисконсульт - 2, провідний юрисконсульт - 1, молодший юрисконсульт - 1 Відділу претензійно-позовної роботи Центрального регіону Управління судового врегулювання проблемної заборгованості Департаменту по роботі з проблемною заборгованістю АТ «Універсал Банк» (а.с. 60). До штатної чисельності цього відділу входило, станом на прийняття рішення про скорочення штату чисельності, 12 осіб. Документального підтвердження, того що певний працівник Відділу був закріплений за певною областю обслуговування, зокрема позивач [PERSON] за регіоном Хмельницький матеріали справи не містять та представником відповідача не надано будь- якого розпорядчого документу. Як і не містять відомостей, що позивач відмовився від пропозиції зміни суттєвих умов праці, як то зміна робочого місця у Відділу претензійно-позовної роботи Центрального регіону. Відповідачем не надано відомостей, що інші працівники у кількості 8 осіб, які обіймають аналогічні посади (головний юрисконсульт, провідний юрисконсульт, юрисконсульт), які після скорочення штату чисельності на 4 особи залишилися працювати у Відділі претензійно-позовної роботи Центрального регіону мають переважне право перед [PERSON] на залишення на роботі. У зв`язку із чим, суд вважає слушними доводи позивача в частині не дотримання відповідачем положення ст. 42 КЗпП України, як правова підстава для поновлення його на посаді провідного юрисконсульта Відділу претензійно-позовної роботи Центрального регіону Управління судового врегулювання проблемної заборгованості Департаменту по роботі з проблемною заборгованістю Акціонерного товариства «Універсал Банк». Зауваження представника відповідача АТ «Універсал Банк» в частині невірно обраного позивачем способу захисту, з підстав не оскарження ним наказу про звільнення суд вважає неприйнятними. Ефективним є той спосіб захисту, що направлений на відновлення порушеного права. З огляду на порушене право позивача на працю, належним способом захисту є його поновлення. Відповідно до вимог частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Кабінетом Міністрів України Постановою №100 від 08.02.1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, згідно розділу ІІ п.2 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. З огляду на встановлення судом факту незаконного звільнення позивача та його поновлення на роботі, приходжу до висновку про необхідність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07 вересня 2021 року до 24 січня 2022 року, що становить 96 робочих днів. З урахуванням довідки про заробітну плату [PERSON] від 06 жовтня 2021 року, суд визначає середньоденну заробітну плату з урахуванням заробітної плати за два останні місяці, що передували даті звільнення, тобто за серпень- липня 2021 року в розмірі 32524,98 грн. (11237,49 та 21287,49) з урахуванням кількості робочих днів в даний період 43 роб., середньоденний заробіток становить 756,39 грн., виходячи з розрахунку (32524,98/43=756,39). Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 вересня 2021 року по дату ухвалення судового рішення та поновлення позивача на роботі складає 72613,92 грн. (756,39 х96 роб. днів) та підлягає стягненню з роботодавця на користь позивача з відрахуванням податків та обов`язкових платежів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положенням ст. 141 ЦПК України. З огляду на те, що при зверненні до суду із позовом позивач був звільнений від його сплати, судові витрати пов`язані із розглядом справи підлягають стягненню з відповідача на користь держави в сумі 1984,80 грн., з урахуванням задоволення двох позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved