Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона зареєструвала шлюб з відповідачем 15 жовтня 2011 року у Донецькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №1269, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 15 жовтня 2011 року. Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, позивач зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалося через те, що відсутнє взаєморозуміння та мають різні погляди на життя та сімейні стосунки, що в кінцевому результаті привело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Між сторонами взагалі відсутні будь-які взаємні сімейні права та обов`язки, мають окремий бюджет, спільне господарство не ведуть та не проживають однією сім`єю. Подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе. Просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем. До початку слухання справи позивач надала до суду письмову заяву, згідно якої просила справу розглядати за її відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач надав суду письмову заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступне. Факт перебування сторін у шлюбних відносинах підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 15 жовтня 2011 року, актовий запис про шлюб №1269, видане Донецьким міському відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області. Згідно позовної заяви, вбачається що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 773 від 06 жовтня 2006 року, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції міста Донецька. Судом встановлено, що починаючи з 2019 року шлюбні відносини та ведення спільного господарства між сторонами припинені, у сторін є спільна дитина. Мотивом до розірвання шлюбу є втрата інтересу один до одного, різні погляди на життя та відсутнє взаєморозуміння, що призвело до фактичного розірвання шлюбних відносин. Розірвання шлюбу є зваженим та обґрунтованим рішенням. Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов`язку виховувати дитину, піклуватися про неї та матеріально її забезпечувати. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Таким чином, суд вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги встановленими, а подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, як обґрунтовані та підтвердженні документально. Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного кодексу України ). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Разом з тим, відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивачки слід стягнути суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп. сплачену нею при подачі позову.

Outcome: approved