Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк», в якому просить визнати недійсними умови кредитного договору №Р99.00206.005083023 від 29.03.2019 року, а саме пункти кредитного договору №P99.00206.005083023 від 29.03.2019 року, та частково недійсним графік щомісячних платежів за кредитним договором частині сплати додаткової комісії «плати обслуговування», з моменту його укладення. Зобовязати Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» повернути [PERSON] надмірно сплачені суми коштів за кредитним договором №P99.00206.005083023 від 29.03.2019 року, в сумі 22 627 грн. 80 коп. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» в користь [PERSON] фактично понесені судові витрати (витрати на правову допомогу) в сумі 8 000 гривень 00 копійок. та судовий збір в сумі 704 гривні 80 копійок в дохід держави. В обґрунтування позову покликається на те, що 29.03.2019 року між [PERSON] та АТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір №Р99.00206.005083023. Зазначає, що кредит видавався зі сплатою річною змінюваною процентною ставкою у розмірі, що визнається як змінна частина ставки, збільшена на 5,50 %. Станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням Правління банку стала 9,5 %, що разом з маржою Банку склало процентну ставку в розмірі 15 %. Відповідно до п. 1.7. кредитного договору банк повідомляє позичальника про збільшення розміру процентної ставки та надсилає позичальнику новий графік щомісячних платежів Кредитним договором листом без внесення змін (доповнень) до Договору не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої почне діяти нова ставка. Однак, за весь період користування кредитом позивач не отримав повідомлення відповідно до п. 1.7. кредитного договору. Позивач зазначив, що відповідно до пункту 1.5 кредитного договору йому фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, позивач просив суд врахувати, що надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено. Оскільки, банком встановлено позивачу щомісячну плату за супутню послугу банку, яка за законом надається безоплатно, відтак просить визнати недійсним вказаний пункт кредитного договору, а позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 05.11.2021 року відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. 13.12.2021 року до Галицького районного суду м.Львова представником відповідача Трофімовою Л. подано відзив на позовну заяву, в якій остання просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву, представник зазначила, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). Згідно п.4 Паспорту споживчого кредиту Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування» також передбачено платежі за додаткові та супутні послуги. Зокрема зазначила, що пунктом 7.4. Таблиці пункту 6 «Графік щомісячних платежів за кредитним договором», банком правомірно визначено плату за обслуговування кредиту. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов. Надав аналогічні пояснення викладеним в позовній заяві. Просив позов задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. В поданому відзиві просив проводити розгляд справи у відсутності представника. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що 29.03.2019 року між [PERSON] та АТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір №Р99.00206.005083023. Як вбачається з матеріалів справи, згідно пунктів 1.1.-1.4. кредитного договору, банк надає позивачу кредит у розмірі 23700 грн. з процентною ставкою у розмірі 12 % річних строком кредиту на 36 місяців. Пунктом 1.5 кредитного договору змінна частка процентної ставки дорівнює потрійному значеннio UIRD (Український індекс рітейлових депозитів) (далі - Індекс) за останній день попереднього місяця, надалі - «Індекс». Індекс використовується як база для визначення процентної ставки. Індекс переглядається та може змінюватись Банком щомісячно. Статистичні дані Національного банку України, які містять індекс, розміщуються на офіційному сайті Національного Банку України за адресою: http://www.bank.gov.ua. Сторони домовились, що у випадку зміни надви Індексу чи посилання на Індекс, але без зміни його економічної суті, Сторони не вносять змін до Договору, і такі дані продовжують використовуватись у формулі визначення змінної частини ставки. Згідно пункту 1.7 кредитноо договору банк повідомляе Позичальчика про зміну розміру процентної ставки та надсилас Позичальнику новий Графік щомісячних платежів за кредитним договорам листом без внесення змін (доповнень) до договору, не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої почне діяти нова ставка. Таке повідомлення вважається надісланом вдень його відправлення на адресу Позичальника, що зазначена в цьому договорі. До направлення повідомлення на адресу Позичальника поштою пораносться також і його вручання Позичальнику, члену його родини чи представнику Позичальника під розписку. Новий Графік щомісячних платежів стає невід`ємною частиною цього Договору. Відповідно до п.1.10 кредитного договору за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: - надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме з стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредито тощо; - надання інформації по рахунку Позичальників із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; - опрацювання запитів Позичальника, що направленні Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо; Позичальник слачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних за кредитним договором (далі - «Графік щомісячних платежів»). З колонки 7.4 Таблиці п.6.1 вбачається, що плата за обслуговування кредитної заборгованості (інші послуги банку) складає 22627,80 грн., які повинні сплачуватися щомісячно на транзитний рахунок № [NUMBER] відкритий у Банку в період з 02.05.2019 року по 02.04.2022 року 36 щомісячними внесками, згідно Графіку платежів. Однак, відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, кожного місяця, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надавати виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Пунктом 1.10 Кредитного договору та Паспорту споживчого кредиту Додатку №1 фактично Банком встановлено плату позичальнику за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якого прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, суд дійшов висновку, що дана інформація повинна надаватися безоплатно позичальнику за законом, плата є незаконною, недійсною та несправедливою умовою договору. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, загальний розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості, що встановлений у п. 7.4. Додатку №1 становить 22627,80 грн. Відповідно до п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про споживче кредитування» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Отже, положення у Кредитному договорі, що встановлюють плату за обслуговування кредитної заборгованості в даному випадку являються несправедливою умовою договору та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивача та суперечить принципу добросовісності. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 5 вказаної статті зазначається, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Згідно вимогам ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Одночасно особливості регулювання правовідносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Однак, відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Отже, має місце встановлення у спірних положеннях кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить вищенаведеним нормам Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Отже, несправедливим є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту. Належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину (такий висновок зроблений у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 211/1031/19 ( провадження №61-8030св20). Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14 (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), а також висновкам, зокрема висловленим у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 362/2861/17 (провадження № 61-40342св18) та від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20). Факт обізнаності позивача про свій обов`язок сплачувати плату за обслуговування кредиту не спростовує протиправність відповідних положень кредитного договору та їх невідповідності вимогам частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Оскільки, банком було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись на безоплатній основі, суд вважає, що положення кредитного договору № Р99.00206.005083023 від 29.03.2019 року, та графіку щомісячних платежів за кредитним договором в частині сплати додаткової комісії «плати за обслуговування» слід визнати недійсними з моменту укладення договору, відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Однак, слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження сплати позивачем платежів по кредиту, зокрема доказів сплати грошових коштів за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 22627,80 грн., відсутня інформація про рух коштів по рахунку позивача. Окрім того, позивачем не доведено, що її зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів в розумінні ст. 1054 ЦК України є повністю виконаними. Відтак, з врахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, про необхідність зобов`язати відповідача здійснити перерахунок платежів, здійснених з часу укладення кредитного договору та повернути [PERSON] надмірно сплачені грошові кошти за кредитним договором № Р99.00206.005083023 від 29.03.2019 року, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості, що, на думку суду, буде повністю відповідати нормам чинного законодавства. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підставні та підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору. Тому судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірі, визначеному станом на день звернення позивача до суду, окремо за кожну вимогу немайнового характеру у загальному розмірі 704,80 грн. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Судом встановлено, що між адвокатом Винниченком Михайлом Петровичем та [PERSON] 01.11.2020 року укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно до Акту приймання наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 29.11.2021 року, адвокатом було надано клієнту наступну правову допомогу: вивчення та аналіз матеріалів справи; вивчення судової практики даної категорії справ та консультування клієнта; готування позовної заяви, проведення розрахунків та інших документі, підготовка документв для подачі до суду; участь в судовому засіданні, ведення справ в суді (відстеження та повідомлення клієнта за рухом справи. Вартість послуг за вказаний перелік послуг становить 10 000 грн., які [PERSON] було передано адвокату готівкою, про що зазначено в акті приймання наданих послуг. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Виходячи з наданих адвокатом доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, враховуючи витрачений час на надання юридичних послуг та правової допомоги по зазначеній справі, суд дійшов висновку, що сума судових витрат в розмірі 10000 грн. є обґрунтованою, співмірною складності справи та витраченому часу, а також пропорційною до предмету спору. Відтак, суд, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Outcome: partial