Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користуватись житловим приміщенням, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користуватись квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтований наступними обставинами. Позивач є власником квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що на теперішній час у належній їй квартирі зареєстровані відповідачі. На думку позивача її права як власника порушені і вона не може повноцінно користуватися та розпоряджатися своїм майном доки в її квартирі зареєстровані сторонні люди. Вказує, що проживання відповідачів у квартирі унеможливлює реалізацію її конституційного права на власність, тобто безперешкодно володіти, користуватись та розпоряджатись майном, що належить їй на законних підставах. 18 листопада 2021 року представниками відповідачів було надано відзив на позовну заяву. Обґрунтовуючи свої заперечення зазначили, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту своїх прав, та останній слід було звернутися з позовом про виселення відповідачів, а не з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Крім того зазначили, що 18 травня 2021 року, між позивачем та [PERSON] , яка приходиться матір`ю відповідачам, було укладено Договір оренди вказаної квартири строком на 12 місяців, який на даний момент є дійсним. У відкритому судовому засіданні, призначеному на 25 січня 2022 року представник [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. У відкритому судовому засіданні представник [PERSON] заперечував у задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві. У відкритому судовому засіданні представник [PERSON] заперечував у задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.02.2021 відбулись торги, організовані Державним підприємством «СЕТАМ», з примусової реалізації двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 26,4 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м., про що складено протокол проведення електронних торгів № 526068 (а.с. 7). Встановлено, що переможцем торгів визнано позивача - [PERSON] . 15.03.2021 року на підставі акту про проведені електронні торги, та у відповідності до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Жосан Т.І., було видано свідоцтво про право власності на майно, зареєстроване в реєстрі за № 529, згідно якого [PERSON] стала власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка раніше належала [PERSON] на підставі Договору № 1164 купівлі продажу нерухомого майна від 13.08.1996 року (а.с. 8). Право власності позивача на вказану квартиру також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 248221927 від 15.03.2021 року (а.с. 9). Відповідно до Відомостей № К5-96817-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, виданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані такі особи: [PERSON] [INFO] ,; [PERSON] [INFO] , з 05.11.2019 року; [PERSON] [INFO] , з 16.11.2007 року (а.с. 10). Згідно Довідки Департаменту надання адміністративних послуг від 05.04.2021 року, колишню власницю квартири - [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання, як таку, що втратила право користування житлом (а.с. 11). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Разом з цим, вирішуючи даний спір суд, вважає необхідним врахувати наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Ч. 1 ст. 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 71 ЖК України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п`яти років перебування на дійсній військовій службі; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як встановлено судом, відповідачі не покидали спірну квартиру, та продовжують в ній проживати постійно та безперервно. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 18 травня 2021 року, між позивачем та [PERSON] , яка приходиться матір`ю відповідачам, було укладено Договір оренди вказаної квартири строком на 12 місяців (а.с. 65-68), дійсність якого не заперечувалась представниками сторін у відкритому судовому засіданні. Відповідно до ст. 47 Конституції України ожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Як встановлено у судовому засіданні, відповідачі фактично проживають у квартирі тривалий час, а отже, мають тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом. Іншого житла у відповідачів немає. Заборгованості по оплаті комунальних послуг з боку відповідачів немає. Будь-яких доказів того, що відповідачі мають інше житло та/або має можливість змінити його на інше місце проживання матеріали справи не містять. Таким чином, оскільки позивачем не надано доказів того, що відповідачі мають інше житло, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки тривалий час проживання відповідачів у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру єдиним житлом відповідачів в розумінні статті 8 Конвенції. Крім того, набуваючи у власність квартиру [ADDRESS] , позивач мала можливість перевірити коло осіб, які зареєстровані та проживають у спірній квартирі задля запобігання ризику неможливості здійснення та реалізації права власності в повному обсязі. Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у даній справі, суд вважає, що у задоволені позову потрібно відмовити. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed