Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем по справі в період з 14 червня 1987 року по 18 квітня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі сторони у радгоспу «Безбородьківський» придбали будинок за адресою: [ADDRESS] . У договорі від 25.03.1992 року покупцем зазначений колишній чоловік - [PERSON] . Оскільки вказаний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, просить визнати за нею право власності на 1/2 його частину. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 09 грудня 2021 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач 28.12.2021р. скерував до суду відзив, в якому зазначив, що позовна заява є необґрунтованою і незаконною та не підлягає задоволенню. Вказав, що згідно ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Початок перебігу позовної давності щодо поділу спільного майна подружжя слід відраховувати з моменту, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права на таке майно. У такому випадку строк позовної давності почав відраховуватися з 2007 року, коли відповідач вирішив передати спірний будинок у власність своїм дітям у зв`язку з тим, що між позивачем та відповідачем фактично припинились шлюбні стосунки, а позивачка у 2007 році мала відносини з іншим чоловіком та проживала разом з ним без реєстрації шлюбу хоч і перебувала в шлюбі з відповідачем до 18 квітня 2012 року. Про добровільну відмову позивачки від права користуватися спірним будинком свідчить і зняття позивача з реєстрації 09 серпня 2018 року по [ADDRESS] . На дату подання відповідного позову минуло більше ніж три роки з моменту, коли позивачці було відомо про втрату нею права користуватися спірним будинком. Позивачка у позові не обґрунтовує у чому полягає порушення її права власності на спірне майно враховуючи, що позивачка 20 червня 2018 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та проживала з останнім у м. Черкаси, а 09 серпня 2018 року припинила реєстрацію у спірному будинку, фактично припинила користувалися спірним майном ще у 2007 році, а тому позивач звернувся до суду з цим позовом з пропуском позовної давності. Що згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові у зв`язку зі спливом позовної давності. Щодо придбання в радгоспі «Безбородьківський» будинку за договором від 25 березня 1992 р. вказує, що до позову не надано належних доказів, що право власності на спірний будинок зареєстроване за відповідачем, оскільки вищевказаний договір від 25 березня 1992 року не є доказом реєстрації права власності на спірний будинок за відповідачем. Окрім того, спірний будинок був придбаний за власні кошти відповідача, який продовж 1989-1992 років працював за межами України. Звертаючись з вимогою визнати за позивачем права власності на 1/2 частину нерухомого майна у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , позивач не зазначає вимоги про визнання вищевказаного житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частини відповідного нерухомого майна саме в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Крім того, у позові зазначено про договір купівлі-продажу від 25 березня 1992 року, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки до позову додано копію договору купівлі-продажу від 17 квітня 1992 року, зареєстрованого в реєстрі № 22. Надана позивачем копія даного договору не відповідає оригіналу цього договору, бо позивачем не надано першої сторінка цього договору та відмітки про реєстрацію нерухомого майна за відповідачем. Тому позовні вимоги обґрунтовуються на підставі неналежних та недопустимих доказів. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Також надав заяву про застосування строків позовної давності, у якій просив застосувати позовну давність до позову [PERSON] від 26.11.2021р. про поділ майна подружжя та відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення позивачем строку позовної давності. Позивач [PERSON] скористалась своїм правом та 04.01.2022р. за вх. № 16/22-Вх надала відповідь на відзив, у якому вказала, що з твердженням Відповідача стосовно пропущення строку позовної давності до позову про поділ майна не погоджується, оскільки після розірвання шлюбу позивач та відповідач тривалий час добровільно за взаємною згодою користувалися нерухомим майном. Крім того, позивач доглядала за спільним домоволодінням, коли відповідач тривалий час перебував за кордоном та самостійно, без будь-якої матеріальної допомоги відповідача підключала газозабезпечення до будинку. Як відповідальний квартиронаймач підписувалась про проведення технічного обслуговування газового обладнання працівниками газового господарства, разом з сином добровільно сплачувала за комунальні послуги нараховані за використання спільного будинку, самостійно здійснила заміну старих вікон на металопластикові, проводила необхідні поточні роботи по ремонту будинку. Вважає, що твердження відповідача про відрахування строку позовної давності з 2007р. є надуманим і не відповідає дійсності, адже ні бажання, ні самої передачі спірного будинку їх спільним дітям не було. До листопада 2020 року спору з приводу спільного майна з Відповідачем не було, проблеми та спори виникли лише протягом останнього часу, що й стало причиною звернення до суду. Також відповідач вчинив сімейне психологічне насильство відносно їх спільного сина [PERSON] . Зазначає, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу та існує поки не спростовано. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Твердження відповідача про те, що будинок був придбаний за його власні кошти не відповідає дійсності та не підкріплено належними доказами. Просила задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засіданні 25.01.2022р. позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити. Надала пояснення, що в цілому відповідають змісту позовної заяви та відповіді на відзив. З відповідачем почала проживати з 1986р. У 1992р. сторонами було придбано спірний житловий будинок. У 2007р. чоловік поїхав на заробітки й повернувся у 2019р. та проживає у даний час у спірному будинку. У 2017р. позивач виїхала до м. Черкаси, де у 2018р. одружилась вдруге, знявшись з реєстрації у спірному будинку і не проживаючи у ньому, постійно проживає у м. Черкаси. Багато зробила для будинку: заміна вікон, паркану, тощо. Звернулась до суду тому, що розпочались проблеми та чоловік вигнав сина з будинку. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, у відзиві на позов наявне клопотання про розгляд справи без його участі. Розглянувши матеріали справи, заслухавши думку позивача суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із копії свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 14.07.1987р., вбачається, що [PERSON] та [PERSON] 14 червня 1987р. зареєстрували шлюб у Безбородьківській сільській раді народних депутатів Черкаської області, про що у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу здійснено запис № 4. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] . Із копії свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] , виданого 18 квітня 2012р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Драбівського районного управління юстиції у Черкаській області, вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено відповідний актовий запис за № 11 від 18.04.2012р. Із копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 20.06.2018р., виданого Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Черкаському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, про що 20.06.2018р. складено відповідний актовий запис № 810, після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] . Згідно копії договору від 17 квітня 1992 року радгосп «Безбородьківський», в особі [PERSON] та [PERSON] уклали договір, за яким [PERSON] придбав у радгоспу «Безбородьківський» житловий будинок в [ADDRESS] . Згідно копії довідки про реєстрацію місця проживання особи від 31 липня 2018р., гр. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Згідно копії технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою [ADDRESS] , є радгосп «Безбородьківський». Паспорт складено станом на 31.03.1992р. Згідно довідки старости села Безбородьки, Безбородьківський старостинський округ, виконавчий комітет Великохутірської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, від 20.12.2021р. № 684, [PERSON] , [INFO] , знята з реєстрації 09.08.2018р. по [ADDRESS] . З копії постанови Драбівського районно суду Черкаської області від 16.12.2021р. по справі №692/1081/21 вбачається, що судом здійснено розгляд справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Дана копія постанови є знеособленою, тому не може бути використана в якості доказу по даній справі. З довідки від 29.12.2021р. про розмір платежу за природний газ на 29.12.2021р., особовий рахунок [NUMBER] , адреса [ADDRESS] , вбачається, що вона видана [PERSON] щодо вартості газу, нарахування газу, наявності заборгованості. З копії паспорту на газове обладнання, встановлене за адресою [ADDRESS] відповідальним квартиронаймачем є [PERSON] . Останній запис про перевірку датовано 20.11.2014р., у записі вказано прізвище - [PERSON] . З титульного листа робочого проекту газозабезпечення житлового будинку [ADDRESS] , вбачається, що замовником є [PERSON] . Титульний лист містить відомості про дату - 16.06.2010р. Інших доказів сторонами суду не надано. Надаючи правову оцінку обставинам справи слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно положень ч. 1,2 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована. Відповідачем його твердження про придбання спірного будинку за рахунок особистих коштів жодним чином не доведено, а даний факт не визнано позивачем. Таким чином, судом достовірно встановлено, що будинок за адресою [ADDRESS] , було придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, отже він являється об?єктом спільного майна подружжя та підлягає поділу. У той же час, відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до вимоги про поділ майна подружжя. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. У ч. 2 ст. 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. У своїй постанові від 08 грудня 2021 року по справі № 753/18448/17 Верховний суд робить висновок, що неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, а також постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15-ц, провадження № 61-495св18, від 21 березня 2018 року у справі № 576/2447/15-ц, провадження № 61-8081св18, від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, провадження № 61-19445св18. Відповідач у відзиві на позовну заяву вказує, що позивач припинила користуватись спільним майном з 2007р. та вважає, що початок перебігу строків позовної давності слід рахувати з цього часу та додатково вказує на припинення реєстрації позивача у спірному будинку з 09.08.2018р. Позивач вказала, що залишила спірний будинок у 2017р., час від часу приїжджала до сина у гості, факт припинення реєстрації у вказаному будинку у 2018р. підтвердила. У той же час матеріали справи не містять належного підтвердження прояву інтересу позивача до будинку після укладення повторного шлюбу 20.06.2018р. та припинення реєстрації в будинку 09.08.2018р. Твердження позивача щодо участі в управлінні та догляді за будинком у вказаний період не підкріплені належними доказами. Надані разом з відповіддю на відзив копії документів щодо газового обладнання жодним чином не свідчать про участь в догляді за будинком після 20.11.2014р. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§ 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; § 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Також Європейський суд з прав людини зазначає, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Суд вважає, що у даній справі строк позовної давності належить обчислювати від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Такою датою суд визнає 31 липня 2018р. - тобто дату зміни реєстрації місця проживання позивача з: будинок [ADDRESS] на [ADDRESS] , оскільки саме тоді позивач повністю припинила свої зв`язки з житловим будинком в с. Безбородьки та втратила інтерес до вказаного будинку. Враховую,\~що станом\~на час\~звернення з\~вказаним позовом\~(29.11.2021р.)\~пройшло понад\~три роки від\~дня,\~коли один\~із співвласників\~дізнався або\~міг дізнатися\~про порушення\~свого права\~власності (31\~липня 2018р.),\~суд вважає\~за можливе\~задовольнити заяву\~відповідача про\~застосування строків позовної давності та застосувати строки позовної давності, визначені ст. 72 СК України, тому у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Outcome: dismissed