Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

Представник ТОВ «Фінансова компанія «Преміум актив» Сіденко А.П. звернувся 14 липня 2020 року до Решетилівського районного суду Полтавської області з позовом про стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованості за договором про надання позики. Як вказує позивач, між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» та [PERSON] було укладено договір №3562411226-089982 від 30.12.2018 про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Цей договір було укладено за допомогою відповідного електронного сервісу, що міститься на офіційному сайті ТОВ «ФК Є ГРОШІ» - www.e-groshi.com. Порядок укладення договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про електронну комерцію». На виконання вимог, встановлених цим законом, під час реєстрації і інформаційно - телекомунікаційній системі на сайті позикодавця www.e-groshi.com відповідач надав всі необхідні відомості шляхом заповнення всіх обов`язкових реквізитів договору позики та проставлянням відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних. Порядок надання послуг ТОВ «ФК Є ГРОШІ» закріплено у Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, які також містяться на сайті www.e-groshi.com. Після заповнення всіх необхідних відомостей про себе, відповідач обрав необхідний кредитний продукт, а також суму і строк кредитування. Після схвалення рішення про можливість надання грошових коштів у позику відповідачу, ним було отримано доступ до тексту договору позики, який містить всі умови. Після ознайомлення з текстом договору та схвалення клієнтом рішення про його укладення, він натиснув на позначку «Підписати», після чого на телефонний номер відповідача було надіслано смс - код, який був введений відповідачем у відповідне поле. Після введення зазначеного коду у поле договір вважається підписаним з боку клієнта. Використання смс - коду в якості підпису є підписом одноразовим ідентифікатором в розумінні Закону України «Про електронну комерцію». Згідно п.1.1 Договору позики №3562411226-089982 від 30.12.2018 Позикодавець передає Позичальнику грошові кошти в позику в сумі 6000,00 грн (шість тисяч) гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п.1.5 цього договору. Строк, на який надається позика з а цим договором становить 31 день (п.1.3. Договору). Дата надання позики - 04.01.2019. Дата повернення позики - не пізніше 29.01.2019. Проценти за користування позикою становлять 1,99 % за кожен день користування позикою, що становить 726,35 процентів річних (п.1.5.1 Договору). Загальна сума позики, враховуючи проценти за користування нею, у період згідно з договором складає 9701,4 грн. Платіжним дорученням №25502 від 04.01.2019 та повідомленням №271/04 від 22.04.2020 підтверджується, що позикодавцем було перераховано на картковий рахунок відповідача позику в розмірі 6000,00 грн. Отже позикодавець свої зобов`язання за договором №3562411226-089982 від 30.12.2018 виконав в повному обсязі. В свою чергу відповідачем не було повернуто суму позики, тим самим було порушено умови договору. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач також посилається на постанову Верховного Суду у справі №5017/1987/2012, в якій суд розмежовує відсотки, які нараховані під час правомірного користування кредитними коштами, та відсотки, нараховані за неправомірне, тобто у разі прострочення строку кредитування, використання кредитних коштів у відповідності до ст. 625 ЦК України. З урахуванням частково сплаченої суми заборгованості в розмірі 6500 грн загальна сума заборгованості відповідачки становить 221424,07 грн. Однак з підстав лояльності до боржника та з метою спонукання боржника до добровільної сплати заборгованості за договором позивачем було зменшено суму нарахованих процентів за неправомірне користування кредитними коштами. Таким чином загальна сума заборгованості становить 141674,69 грн. 03 липня 2019 року між позичкодавцем та ТОВ «Фінансова компанія «Преміум актив» було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу №0307/2, відповідно до якого клієнт відступив фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, внаслідок якого відбулася заміна кредитора. На день звернення з позовом до суду боржником не було виконано своїх зобов`язань перед новим кредитором, через що фактор змушений звернутися до суду з позовною заявою. Ухвалою суду від 14 вересня 2020 року було відкрито провадження по справі та призначено судове засідання на 24 листопада 2020 року. 13 листопада 2020 року до суду від відповідачки [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява про захист прав споживачів та визнання недійним договору надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту №3562411226-089982 від 30.12.2018, в якій відповідачка зазначила, що кредитор ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» не є юридичною особою, не є фінансовою установою, не має ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Тому усний правочин №3562411226-089982 від 30.12.2018, вчинений ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» має наслідком його нікчемність. Відповідачка вказує, що дійсно зверталася до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» з приводу отримання консультацій щодо надання споживчого кредиту. На прохання працівника кредитора, вона в електронному вигляді надала копію паспорту та інші дані для отримання споживчого кредиту. На її картковий рахунок надійшли кошти в сумі 6000,00 грн від невідомого адресата. При цьому договір з ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» не укладався. Після консультацій з правозахисником вона повернула гроші в сумі 6500,00 грн (помилково на 500,00 грн більше). Відповідачка за первісним позовом [PERSON] зазначає, що неправомірними діями відповідача за зустрічним позовом їй було завдано моральної шкоди у розмірі 500000,00 грн. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] просила зобов`язати позивача за первісним позовом сплатити на її користь 500,00 грн, переплачених ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» та стягнути з відповідача за зустрічним позовом 500000,00 грн моральної шкоди (а.с.а.с.60-64). Ухвалою суду від 24.11.2020 було прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Преміум Актив» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання позики до спільного розгляду з позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Преміум Актив» до [PERSON] про стягнення заборгованості, об`єднавши позови в одне провадження, та здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання було призначено на 20 січня 2021 року, яке неодноразово відкладалося. 23 лютого 2021 року до суду від позивача за первісним позовом ТОВ «Фінансова компанія «Преміум актив» надійшов відзив на зустрічну позовну заяву про визнання договору недійсним з додатками, в якій зазначив, що твердження позивача за зустрічним позовом про те, що кредитор ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» не є юридичною особою, не є фінансовою установою, не має ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту не відповідають дійсності, оскільки ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» є зареєстрованою в установленому законом порядку юридичною особою та фінансовою установою, яка отримала ліцензію на провадження діяльності з надання фінансових послуг відповідно до Розпорядження Нацкомфінпослуг від 13.02.2018 №224. Також твердження [PERSON] про те, що нею було вчинено усний правочин також не відповідає дійсності, так як оспорюваний договір позики було підписано [PERSON] електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. Підписом одноразовим ідентифікатором в порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію», є застосування позичальником СМС - коду, зазначеного у п.8 Договору позики «Реквізити та підписи сторін» (а.с.а.с.98-100, 101-106). Підготовче провадження було закрито 02 серпня 2021 року та призначено судове засідання на 20 вересня 2021 року, яке також неодноразово відкладалося, востаннє на 30 січня 2022 року. В судове засідання 01 лютого 2022 року позивач за первісним позовом не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.207). Також в цій заяві позивачка звертала увагу на те, що позивачем за первісним позовом було проігноровано ухвалу суду від 25.02.2021, якою його було зобов`язано надати заяву свідка. Крім того ухвалою суду позивача було зобов`язано надати оригінал платіжного доручення №25502 від 04 січня 2019 року, яка позивачем також не була виконана. Відповідачка та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, до суду 01 лютого 2022 року позивачка [PERSON] надіслала клопотання про розгляд справи за її відсутності та відсутності її представника, позовні вимоги первісної позовної заяви не визнали, позовні вимоги зустрічної позовної заяви просила задовольнити (а.с.а.с.213-125). Крім того позивачка надіслала заяву про врахування при винесенні рішення Решетилівським районним судом Полтавської області рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 щодо захисту прав споживачів, висновків Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 щодо припинення нарахування процентів після спливу строку кредитування (а.с.а.с.208-212). Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Преміум актив» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає до часткового задоволення, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Cудом встановлено, що 30 грудня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» та відповідачкою [PERSON] був укладений Договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №3562411226-089982 (а.с.9-12). Відповідно до п. 1.1. договору надання позики позикодавець надає позичальникові на умовах, що передбачені даним договором, грошові кошти в позику в сумі 6000,00 (шість тисяч) грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п.1.5. цього договору. загальна сума здорожчання позики за весь період її складає 9701,4 грн. Позика надається позичальнику виключно за допомогою веб - сайту позикодавця (https://e-groshi.com), за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором (п.1.2. договору). Відповідно до пункту 1.3. цього договору строк позики складає 31 днів, позика має бути повернута до 29.01.2019. За пунктом 1.5.1. цього договору протягом строку позики, встановленого пунктом 1.3. Договору. розмір основних процентів складає: 1,99 % від суми позики щоденно, за кожен день користування позичкою, починаючи з дня видачі позики до дати фактичного повернення позики включно, тобто строку зазначеного в п.1.3 цього договору, що становить 726,35 процентів річних. У разі якщо позичальник не повернув суму позики у строк встановлений пунктом 3 Договору, нарахування процентів, встановлених пунктом 1.5.1. Договору, проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення (п.1.5.2 договору). Договір було укладено в електронному вигляді за допомогою веб - сайту https//e-groshi.com, шляхом ідентифікації відповідачки та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором у вигляді смс - коду - 226668 (п.п. 1.2., 8 Договору). Додатком 1 до договору №3562411226-089982 між сторонами було погоджено графік розрахунків (а.с.13). Факт перерахування грошових коштів за договором в розмірі 6000 грн відповідачці підтверджується платіжним дорученням № 25502 від 04.01.2019 на картковий рахунок відповідачки [PERSON] № [NUMBER] та інформаційною довідкою оператора послуг платіжної інфраструктури ТОВ «Платежі Онлайн» вих. № 271/04 від 22.04.2020 про успішне виконання транзакції типу «виплата» на картку [NUMBER] на суму 6000 грн [PERSON] (а.с.а.с.18, 19) Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 13.11.2019 року заборгованість відповідача по договору складає 141674,69 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 6000 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом - 3701,40 грн; заборгованості по процентам за прострочку - 131973,29 грн (а.с.а.с. 14-17). Як вбачається з доводів позовної заяви, розрахунку заборгованості за Договором та не спростовано відповідачем останній свої зобов`язання за договором позики не виконав, в передбачені Договором строки суму позики та відсотки за користування нею Позичальнику не сплатив. 03 липня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Преміум актив» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» був укладений Договір про надання фінансових послуг факторингу №0307/2, відповідно Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Преміум актив`грошові вимоги, право вимоги яких належить ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» на підставі зазначених в додатку №1 до цього договору кредитних договорів, боржником в якому, зокрема, зазначена [PERSON] (а.с.а.с.6-7, 8). Статтею 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Згідно частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.ч.1,2 ст. 1046 ЦК). В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Дослідженими матеріалами справи доводиться, що відповідачкою була прийнята пропозиція (оферта) укласти електронний договір позики, розміщена на веб-сайті ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ», шляхом реєстрації та заповнення заявки з накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, надісланим кредитором у смс-повідомленні засобом зв`язку. Такі дії сторін свідчать про укладення договору позики з дотриманням встановленої Законом України «Про електронну комерцію» форми правочину. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.ст. 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом. За умовами договору сторони визначили, що позика в сумі 6000 грн надається строком до 29.01.2019, станом на цю дату повинні бути повернуті і відсотки за користуванням кредитом в розмірі 3701,40 грн, а всього 9701,4, що підтверджується графіком розрахунків (а.с.13). Суд зазначає, що позовні вимоги у даній частині є обґрунтованими та підлягають до задоволення. В той же час, як було встановлено в судовому засіданні, а також зазначено в позові (тобто підтверджується позивачем) відповідачкою на погашення заборгованості було сплачено 6500,00 грн. Вказана обставина також доводиться розрахунком заборгованості, зокрема колонкою «Сума оплати (на дату)». Зважаючи на те, що сума сплати заборгованості на 500,00 грн перевищує розмір суми тіла кредиту, то заборгованість на 29.01.2019 має становити 3201,40 грн (9701,4 - 6500), що складається із заборгованості по процентам за користування кредитом. Щодо вимоги позивача про стягнення заборгованості по процентам за прострочку в сумі 131973,29 грн, які також обґрунтовуються посиланням на постанову Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012 суд зазначає таке. Зі змісту позовної заяви вбачається, що вимога про стягнення процентів, що нараховані за прострочення виконання грошового зобов`язання заявлена у відповідності до ст. 625 ЦК України. Згідно розрахунку заборгованості відповідача станом на 13.11.2019 року, наданого позивачем, нарахування боргу додаткових відсотків здійснювалося починаючи з 04 лютого 2019 року, тобто після закінчення строку дії договору (29 січня 2019 року). Водночас Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, на яку посилається позивачка у своїй заяві. При цьому Верховний Суд у постанові від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012, на яку посилався позивач у позові, притримується цього ж висновку та зазначає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. У відповідності до ч. 6 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. З огляду на вказане, позивач на підставі частини першої статті 1048 ЦК України не мав права додатково нарахувати проценти за користування позикою. Останнім днем повного повернення позики і сплати процентів за користування нею сторони договору позики встановили 29 січня 2019 року. Після настання цієї дати право позикодавця на нарахування процентів за користування позикою припинилося. Частиною 1 статті 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч.1 ст. 1050 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто даною нормою закону передбачено можливість стягнення процентів, за порушення зобов`язання, розмір яких встановлено законом 3% річних або договором. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга та третя статті 6 ЦК України). Оскільки, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом (в тому числі, за прострочення заборгованості) припиняється, тому відповідальність за порушення грошового зобов`язання настає у розмірі встановленому законом, а саме ч.2 ст. 625 ЦК України, тобто на рівні 3 % річних. Таким чином вимога про стягнення заборгованості по процентам за прострочку, яка нарахована поза строком кредитування, виходячи з розміру встановленого договором не ґрунтується на законі, а тому у її задоволенні необхідно відмовити. Позивач же в свою чергу не заявляв вимоги про стягнення заборгованості, виходячи з розміру визначеного законом, відповідного розрахунку вказаної заборгованості суду не надавав, тому, з огляду на принцип диспозитивності, суд не може вийти за межі позовних вимог. А тому позов в частині стягнення заборгованості по процентам за прострочку в сумі 131973,29 грн до задоволення не підлягає. Отже, з огляду на вищезазначене, суд вважає доведеними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки за договором надання позики №3562411226-089982 від 30.12.2018 заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 3201,40 грн. З приводу зустрічного позову [PERSON] про захист прав споживачів та визнання недійним договору надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту №3562411226-089982 від 30.12.2018 суд зазначає наступне. Право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, визначене частиною першою статті 15 ЦК України. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні. Для визнання недійсним кредитного договору необхідним є встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду, у зв`язку з укладенням оспорюваного договору. Водночас суд зазначає, що оспорюваний договір про надання позики був підписаний відповідачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи зустрічного позову у цій частині. Доводи [PERSON] , викладені у зустрічній позовній заяві, про те, що договір №3562411226-089982 від 30.12.2018 не є письмовим, а є усним суд не приймає, з огляду на положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до якої електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Суд не приймає також доводи відповідачки за первісним позовом про те, що ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» не є юридичною особою, не є фінансовою установою, не має ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, оскільки розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 13.02.2018 №224 було видано ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, в тому числі і надання коштів у позику (а.с.103-104). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто позивачка була вільна як у виборі фінансових установ для отримання кредиту, так і у виборі форми кредитування. Про добровільність позиції відповідачки [PERSON] свідчать також надані нею позивачу копії паспорту і РНОКПП та заповнена анкета клієнта (а.с.а.с.22-29). Оскільки між сторонами було укладено договір, який підписаний відповідачкою [PERSON] , вона отримала кошти від позивача в розмірі 6000,00 грн та зобов`язувалася повернути в обумовлені строки 9701,4 грн, то сплачену [PERSON] позивачу суму в розмірі 6500 грн суд розцінює як кошти, спрямовані на погашення заборгованості, а тому вимога зобов`язати позивача за первісним позовом сплатити на її користь 500,00 грн, переплачених ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» до задоволення не підлягає. Також не підлягає до задоволення вимога і про відшкодування [PERSON] моральної шкоди, яка є похідною від основної вимоги, оскільки доводи, викладені в зустрічній позовній заяві не знайшли свого підтвердження. Отже суд вважає, що вимоги зустрічного позову є необґрунтованими, а тому зустрічний позов [PERSON] до задоволення не підлягає. До поданого позову позивачем додано платіжне доручення №2792 від 09.04.2020 про сплату судового збору в розмірі 2125,12 грн (а.с.1). Відповідно до виписки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір по даній справі в розмірі 2125,12 грн було зараховано до Державного бюджету України (а.с.47). Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За загальним правилом, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що позовні вимоги позивача за первісним позовом суд задовольняє частково, в сумі 3201,40 грн, тобто 2,26 % від суми позову, то з відповідачки [PERSON] у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судові витрати в сумі 48,03 грн. Позивачка за зустрічним позовом [PERSON] була звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». В зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову, судові витрати слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial