Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

1.Позиція позивача. 26 травня 2020 року [PERSON] подано до провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області даний позов, яким позивач заявила про визнання недійсним Договору поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, укладеного 21 січня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Яловою О.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 29. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачкою зазначено, що вона з відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із 08 листопада 2003 року. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . За час спільного життя з відповідачем, було набуто спільне сумісне майно подружжя, а саме: квартири [ADDRESS] , автомобіль Mercedes-Benz, грошові кошти у сумі 733500 гривень. Також позивач із відповідачем є членами садового товариства, де мають два земельні ділянки на яких будували будинок, але право власності ні на земельні ділянки, ні на будинок не оформлені, і ні вона ні відповідач права власності на них на час спору не мають. Станом на 2019 рік між нею та відповідачем були припинені подружні стосунки, і шляхом спільних домовленостей, вони прийшли до рішення про поділ спільного сумісного майна, та з метою оформлення такого поділу звернулися до нотаріуса [PERSON] , яка посвідчила договір. На час укладання договору, а саме станом на 21 січня 2020 року вона із [PERSON] досягла всіх істотних умов, зміст угоди перед підписанням був прочитаний, зауважень вона не мала. Отримав гроші від [PERSON] у зазначеній в договорі сумі, претензій до нього не мала. Станом на 21 січня 2020 року, вона із донькою проживала окремо від відповідача, так як спору щодо місця проживання доньки вони не мали, і донька, і вона були зареєстровані за адресою [ADDRESS] , фактично проживаючи із нею за іншою адресою. За змістом договору від 21 січня 2020 року, було поділено між нею та відповідачем все майно яке було зареєстровано на праві власності за ними, а поділити ділянки землі і будинок у садовому товаристві « Лісна поляна », право власності на які не були оформлені, на час посвідчення договору не мали можливості, тому у договорі нотаріусом не було зазначено порядок поділу між нею та відповідачем зазначеного майна - двох земельних ділянок та будинку у садовому товаристві. Як зазначено позивачем, на час посвідчення договору від 21 січня 2020 року, вона із [PERSON] мала усну домовленість, що йому переходить право власності на квартири [ADDRESS] , із правом власності на автомобіль, а вона отримує гроші та право власності на земельні ділянки і будинок у садовому товаристві, а тому вона вважала що така домовленість буде дотримана відповідачем, що і стало підставою для укладання договору про поділ майна подружжя. При цьому вже після посвідчення договору від 21 січня 2020 року, будучи впевненою у дотриманні відповідачем домовленості з нею, навесні приїхала до садового товариства, та дізналася, що будинок займають інші особи, та у будинок потрапити не змогла. Таким чином, вважає, що відповідачем порушено права дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , на житло, що є підставою для визнання недійсним Договору поділу майна від 21 січня 2020 року, який порушує права дитини на житло. Крім того, позивачем зазначено що на її думку за даним договором значно занижена вартість квартир та автомобіля, які відійшли на користь відповідача, що значно погіршує її становище. Згідно до позиції позивача, укладений Договір поділу майна поставив її та малолітню доньку в надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно з діючим законодавством. До укладення Договору про поділ майна , відповідач у справі [PERSON] навмисно ввів позивача в оману, заявивши, що після підписання нею 21.01.2020 року такої угоди не тільки жилий будинок та ін. будівлі в СТ «Лісна поляна» будуть передані у мою власність, але і буде повернута мені вартість товару, який мною, як ФОП, був придбаний для ведення підприємницької діяльністю з метою отримання прибутку в інтересах сім`ї, та частина вартості автомобіля ВАЗ, який був придбаний нами у 2007 році за суму, еквівалентну 1200 доларів США. Також, у обсяг майна за договором не було включено автомобіль ВАЗ держ. номер [NUMBER] , який був придбаний у 2007 році за 1200 доларів США, і на цей час знаходиться у нього. Відповідач у справі не мав можливості самостійно придбати товар, приймати на себе обов`язок виплати його вартості, чи взяти його у кредит, оскільки на протязі тривалого часу він ніде не працював., приватним підприємцем не був. Позивач була змушена піти на такі вимоги [PERSON] , і, наразі, товарна продукція, яку вона придбала для продажу, на час її звернення до суду знаходиться у відповідача, на тих же площах, які вона до лютого 2020 року використовувала за укладеними Договорами оренди. Отриманими за договором грошима вона здійснила оплату за товар за договірними зобов`язанням, у період з 01.01.2020 по 29.02.2020, провів оплату 447000 гривень, що підтверджується дублікатами про оплату через Приват Банк, довідкою про закриття кредитної угоди на суму 100000 гривень, довідкою про погашення кредиту по картці ГОЛД на суму 50000 гривень, та інше. А тому підставами для визнання недійсним оспорюваного договору, є те, що договір від 21 січня 2020 року був укладений без врахування інтересів їх малолітньої дитини, що свідчить про недотримання приписів ст. 70 СК України щодо прийняття до уваги інтересів неповнолітніх дітей при вчиненні такого правочину. Згідно до позиції позивача, саме відповідач вимагав зняття доньки [PERSON] з реєстрації за місцем проживання відповідача. Здійснення угоди про поділ майна призвело до звуження існуючих майнових прав як моїх, так і майнових прав нашої дитини, з порушенням охоронюваних законом, в першу чергу її прав та інтересів. Під час судового розгляду, позивачкою надані пояснення безпосередньо суду, та підтверджено що за добровільною згодою двох сторін було укладено оспорюваний договір. На час укладання оспорюваного договору поділу майна з відповідачем 21 січня 2020 року, вона розуміла, що цим договором не здійснюється поділ майна, права власності на яке не зареєстровано ні за позивачем, ні за відповідачем. Також позивач підтвердила, що вважала що буде проживати із донькою в будинку, який знаходиться на земельних ділянках № [NUMBER] у Садовому товаристві «Лісова поляна», але взимку будинок не був придатний до проживання, а тому бажала переїхати до нього вже навесні, що не склалося з підстав того, що в цьому будинку проживали сторонні особи. Але при цьому жодної домовленості не було викладено письмово та не посвідчено жодним чином. Всі ці домовленості щодо спільного бізнесу та будинку у садовому товаристві було усні. Також щодо бізнесу, то вони домовилися переоформити його на відповідача, який повинен був оформити ЧП та отримати торгові площі, товар, що також ніякими договорами або розписка, або іншим чином не оформлювалося. Також вона вважала що відповідач візьме на себе і борги, які була по бізнесу, але таких боргів відповідач на себе не взяв, і вона їх гасила самостійно. Гроші від відповідача за договором, вона отримала і претензій щодо цього не має. Дійсно вона вела підготовку по оформленню договору, також перед підписанням оспорюваного договору 21.01.2020 року зміст договору читала і була ознайомлена в тому числі і з п. 8 Договору. Тому вона вимушена була звернутися до суду, так як на теперішній час в неї відсутнє житло, яке належало б їй на праві власності. А документи на право власності щодо будинку який розташований у садовому товаристві, ще не оформлені, що є підставою для повернення всього у первісний стан, тобто повернення їй з боку відповідача права власності на квартири у будинку [ADDRESS] , в яких проживає відповідач, а вона планує поступово у разу ухвалення рішення сплачувати потрачені нею гроші, які вона отримала за договором, на користь відповідача, бо зараз зазначеної суми грошей у розмірі 733500 гривень, не має можливості повернути та/або внести на депозитний рахунок. Крім того, згідно до позиції позивача, пропозиція відповідача щодо проживання доньки разом із ним, можлива лише за умови, що вона також разом із донькою буде проживати у квартирах будинку № 33 , де живе відповідач. 1.1.Свідки сторони позивача. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона працювала реалізатором у ФОП [PERSON] з 2015 по 2019 роки. Відповідача знала як чоловіка позивача, який приймав участь у бізнесі, допомагав [PERSON] по роботі, робив все у магазинах. Вона була свідком розмови між сторонами, коли [PERSON] говорив [PERSON] , щоб вона знялася з квартири, та що вона планує що б дача залишилася їй, щодо дитини ні про які вимоги не чула. Знає що на час вирішення питань між подружжям [PERSON] щодо розірвання шлюбу та спору щодо майна, [PERSON] разом із донькою поїхала жити до своєї матері, а її мати переїхала жити до сестри. Чула що [PERSON] не заперечував що б будинок залишився у [PERSON] , але остання туди не переїхала, бо [PERSON] залишилася жити у мати. Суперечки між подружжям мали місце у 2019 році, наприкінці осені, але точно не зазначить. Свідок [PERSON] , будучи допитаний за клопотанням сторони позивача, маючи статус адвоката, та попереджений судом про наслідки розкриття адвокатської таємниці, з`ясував наявність обмежень щодо надання показів які йому стали відомі з наданням послуг як адвокатом, свідок зазначив, що жодних обмежень щодо свідчення по справі не має та суду повідомив, також на свідчення [PERSON] в якості свідка та розкриття інформації яка відома йому, була отримана як від [PERSON] так і від [PERSON] .. Свідок [PERSON] повідомив, що з подружжям [PERSON] він познайомився з підстав надання юридичних послуг. Знає що вони працювали на місцевому ринку, а його офіс знаходиться неподалік від їх місця роботи. У 2019 році до нього звернулася [PERSON] за консультацією з приводу поділу майна, на що він надав їй консультацію. Мова йшла про 2 квартири по [PERSON] , бізнес, товар, авто Мерседес віто, дану ділянку у садовому товаристві з будинком. Як йому відомо, то [PERSON] погоджувався на те, що б йому залишилися 2-і квартири, і авто, а [PERSON] гроші, та будинок у садовому товаристві. [PERSON] бажав що б у квартирах ніхто не був прописаний. Тому коли стали вирішувати куди прописати дитину, то це не змогли зробити у садовому товаристві за місцезнаходженням дачного будинку, бо на нього були відсутні правовстановлюючі документи, тому було прийнято рішення щодо реєстрації дитини за місцезнаходженням сестри. Зі свого боку він надав консультацію щодо порядку оформлення та реєстрації права власності на садовий будинок, також він роз`яснював порядок звернення до голови садового товариства та подання відповідних заяв, але як відомо до сьогодні цього сторонами не зроблено. Щодо поділу та залишення будинку в садовому товаристві за [PERSON] жодного документу не складалося. З текстом договору не знайомився, участі у його укладанні не брав. 2.Позиція відповідача. Відповідачем позовні вимоги [PERSON] не визнані вцілому, на позовну заяву подано відзив. Під час судового розгляду відповідач підтвердив факт того, що з позивачем він знаходився у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . У 2019 році його колишня дружина [PERSON] мала стосунки з іншим чоловіком, і тому за її ініціативою постало питання про розірвання шлюбу з ним, бо позивачка бажала проживати з іншим чоловіком, та поділом всього спільного сумісного майна. Він не став перешкоджати позивачці у її намірах, погодився на її пропозиції. [PERSON] самостійно займалася підготовкою документів та їх збору до укладення договору поділу майна що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, консультувалася з адвокатом, самостійно обрала нотаріуса до якого самостійно звернулася з питань підготовки до укладення та оформлення договору. Він бажаючи уникнути помилок при укладанні договору з [PERSON] , також звернувся до адвоката Куценка В.А., з яким проконсультувався та запросив його бути присутнім під час укладання договору. 21 січня 2020 року він із адвокатом прибув до вказаної позивачем нотаріальної контори, а саме до контори приватного нотаріуса Кам`янського міського нотаріального округу Ялової О.М., де він та [PERSON] спілкувалися з нотаріусом, з`ясовували наміри сторін, що саме і який договір вони бажають укласти, де оговорювалося що поділу підлягає лише майно яке є їх власністю, і що житловий будинок який знаходиться в садовому товаристві та розміщений на земельних ділянках, не є власністю ні його ні [PERSON] , а тому поділу не підлягає до отримання документів які б підтвердили право власності на нього за будь-ким з них. Проект договору від 21 січня 2020 року був складений нотаріусом за наслідком досягнутих між ним та [PERSON] домовленостей, наданий для ознайомлення нотаріусом як йому так і [PERSON] , яка жодної незгоди з його умовами не заявляла. [PERSON] навпаки була дуже задоволена всім, бо отримала гроші які значно перевищили вартість всього майна яке відходило до нього. Щодо питань пов`язаних з місцем проживання доньки [PERSON] , то при поставлені питання позивачем про те, що вона хоче від нього піти, і жити окремо, також нею було наголошено на тому, що донька залишиться із нею. Він як чоловік не заперечував щодо такого рішення, так як це було рішення позивача. На той час, [PERSON] проживала із чоловіком до якого пішла, з яким вони мали житло на Лівому березі міста, а дитина проживала то з ним то з нею, відвідувала звичний дитячий садочок, який знаходився біля будинку [ADDRESS] . Він не заперечує що б донька [PERSON] проживала із ним, і ніколи не позбавляв дитину житла, так як квартири [ADDRESS] залишилися у власності його, а він є батьком дитини, тому право дитини на житло не порушено, бо воно забезпечено його правом власності та бажанням проживання доньки разом із нею, проти чого заперечує саме позивач. Крім того, жодного права власності доньки на квартири [ADDRESS] , не порушено, бо такого права власності на зазначені квартири за донькою ніколи не було. Посилання позивача на те, що вона не може вселитися до будинку у садовому товаристві, де ні вона ні він не мають зареєстрованого права власності, то здійснити поділ майна можливо лише після його реєстрації як об`єкту права власності, взагалі не узгоджується із правовими підставами та режимом об`єкту - житлового будинку із господарськими спорудами, який розміщений на земельних ділянках № [NUMBER] у садовому товаристві « Лісна поляна », так як позивачка має право членства у садовому товаристві лише на земельну ділянку [NUMBER] . Таким чином, всі обставини на які посилається позивачка пов`язані зі спором щодо інших об`єктів які не були предметом оспорюваного договору, який ним не оспорювався, на час укладання, ініціатором укладання якого була саме позивач, крім того звертаючись із даним позовом, позивачка сама зазначає що підстави для звернення із позовом виникли вже після укладання оспорюваного договору. Також важливим є те, що фактично позивачем заявлено про захист її прав а не прав дитини, яка не втрачала права на проживання у нерухомому майні, де вона проживала із дитинства, та змінила місце проживання за рішенням та волевиявленням саме позивача, яка її матері. Він ніколи не заперечував щодо продовження проживання дитини із ним, так як квартири не вибували з його права власності і права користування дитини. Крім того, при зверненні із позовом, позивачка посилалась саме на ст.230 ЦК України, як на підставу своїх позовних вимог, і що саме через обман зі сторони відповідача необхідно визнати оспорюваний правочин недійсним, після цього уточнив позовну заяву позивачка, не просто уточнила правові підставі свого позову, а кардинально їх змінила, оскільки звернулась вже із позовом, в якому серед підстав визнання оскаржуваного правочину недійсним, зазначила про «свою помилку» та посилається на вимоги ст.229 ЦК України, вимагає визнання правочину недійсним саме через те, що вона, нібито, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення. Таким чином, поняття «обману зі сторони відповідача» та «помилки зі сторони позивача» не є тотожними поняттями, а навпаки є кардинально різними та несуть в собі різні значення, так само як і правові наслідки вчинення правочину або під впливом помилки або під впливом обману. Позивачка, посилаючись на грубе порушення сторонами правочину (до речі як самою позивачкою так і відповідачем), житлових прав дитини, але жодним чином не згадує про ту суму грошових коштів, право власності на які вона отримала, саме завдяки оскаржуваному правочину, та жодним чином не зазначає чому вона, отримавши значну суму коштів, які до речі були отримані нею готівкою, не змогла їх реалізувати, придбавши своє власне житло, адже сума яку отримала позивачка, а саме 733500грн.(сімсот тридцять три тисячі п`ятсот гривень) дозволяла їй в повній мірі придбати не тільки власну квартиру, а три таких же квартири, 1/2 частки яких відійшли на праві приватної власності відповідачу. Отже, залишається риторичним запитанням - що заважало позивачці, отримавши значну суму коштів, яка в рази перевищувала вартість всього нерухомого та рухомого майна їх з відповідачем, забезпечити як себе житлом, яке забезпечить при проживанні дитини із позивачем, права і дитини на житло. Окремої уваги заслуговує позиція позивачки щодо реєстрації доньки. Аналізуючи норми Закону України ««Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» можна дійти висновку, що реєстрація місця проживання не має відношення до майнових прав на нерухомість. Крім того, підставою для реєстрації дитини до 14 років є зміна місця проживання. Місцем проживання дитини, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, позиція позивачки щодо порушення житлових прав доньки сторін також є безпідставною. Та враховуючи те, що відповідач продовжує наполягати на тому, що укладення даного договору було саме ініціативою позивачки, саме вона займалась пошуком та надавала необхідні документи для укладання оспорюваного правочину, оскільки бажала отримати грошові кошти, а нерухомість у вигляді двох квартир їй була непотрібна, і саме позивачка ініціювала проведення зняття з реєстрації доньки з квартири відповідача, то наразі є досить дивним та непослідовним ствердження зворотнього. Стосовно матеріального становища неповнолітньої доньки, яке начеб то було порушено оскаржуваним правочином, та призвело до його погіршення, відповідач зазначає, що зобов`язання відповідача щодо матеріального забезпечення своєї дитини, регулярно виконувались та виконуються, як до укладення оспорюваного позивачкою правочину, так і після цього, що підтверджується численними платіжними квитанціями про сплату аліментів, копії яких надаються до суду, а оригінали зберігаються у відповідача. Таким чином, твердження позивача про те, що будь-які права їхньої з відповідачем дитини були порушені оскаржуваним правочином є недоведеними, та такими, що не підтверджуються жодними належними чи допустимими доказами. Під час судового розгляду відповідач наголосив, що не був ініціатором припинення шлюбу із позивачем, а причиною стала саме поведінка і вибір позивачки на користь іншого чоловіка, з яким вона проживала починаючи з 2019 року, забрав дитину. З того часу дитина проживала періодично також і у нього. Він прийняв умови і щодо сімейного життя, і щодо майна, які були заявлені позивачем. Також він не вимагав зняти доньку із реєстрації з квартири [ADDRESS] , так як він надав згоду на припинення стосунків з позивачем, а не з донькою, від якої він не відмовлявся і не відмовляється, та яка є його донькою і він згоден що б донька проживала з ним, але без позивача, яка на теперішній час є чужою для нього людиною. Він ніколи не відмовлявся від своєї доньки, та ніколи не заперечував що б донька [PERSON] проживала разом із ним. Тим більш ці квартири за [ADDRESS] , знаходилися у спільній сумісній власності як його так і позивачки, донька мала право на користування, проживання у цьому житлі, і таких прав вона не позбулася, так як квартири не вибули із його права власності. В той же час, позивачка обмежує його у спілкуванні та побачені із донькою, не надає можливості доньці проживати із ним, що фактично є шантажем з боку позивача, яка витратила отримані гроші на власні потреби та потреби свого нового чоловіка, а не витратила їх на придбання житла для себе. На теперішній час позивачка не підтримує стосунки із чоловіком до якого пішла, втратила гроші які отримала при поділі майна, не оформила права власності на будинок у садовому товаристві, і прийняла для себе рішення про те, що вона хоче повернути все у стан який був до 21 січня 2020 року щодо поділеного майна. Просить у задоволені позову відмовити вцілому, так як позивачка була достовірно обізнана про зміст договору від 21 січня 2020 року, ініціатором якого вона була особисто, так як саме позивачем узгоджувалися всі умови договору перед його укладенням, та збиралися всі необхідні документи для його посвідчення, отримала гроші за договором, і жодних зауважень або непогоджень з умовами договору не заявляла. Щодо вартості квартир які визначені на день укладання договору від 21 січня 2020 року, то ця вартість також узгоджувалася саме позивачем, так як він жодним чином не приймав участі у підготовці договору до підписання, і не здійснював ніяких дій на їх оцінку. 2.1.Свідок сторони відповідач - [PERSON] , допитаний під час судового розгляду пояснив наступне. Перед допитом свідка [PERSON] , від [PERSON] отримана згода на розкриття свідком інформації яка стала відома останньому при наданні адвокатом [PERSON] професійної правової допомоги та консультації останнього. Знайомий із [PERSON] тільки в межах професійних питань, так як у грудні 2019 року до нього [PERSON] звертався з питань підготування документів пов`язаних з розірванням шлюбу. Також щодо допиту [PERSON] в якості свідка, [PERSON] заперечень не мала. У січні 2020 року [PERSON] звернувся до нього з питань консультації та супроводу при укладанні між подружжям [PERSON] договору щодо поділу спільного сумісного майна подружжя. Ініціатором укладання такого договору, його підготовкою займалася саме [PERSON] .. Він запропонував [PERSON] спочатку вирішити питання щодо розірвання шлюбу, а вже потім вирішувати питання про розподіл спільного сумісного майна подружжя, але останній повідомив що [PERSON] наполягає як найскорішому поділу спільного майна. [PERSON] відмовляв [PERSON] від укладання даного договору, але остання шантажувала його тим, що той тоді не буде бачитися із донькою. [PERSON] піклувався питанням можливості залишення дитиною із ним, але він пояснював що з врахуванням віку дитину, найскоріше в судовому порядку буде визначено місцем проживання дитини із матір`ю. Тому, 21 січня 2020 року він з [PERSON] прибули до нотаріальної контори нотаріуса Ялової О.М., де він ознайомився із проектом договору який був же складений, так як цим питанням опікувалася саме [PERSON] .. Договір був складений у відповідності до вимог закону, і він не вбачав жодних невідповідностей у ньому. Крім того, у договорі зазначалося, що неподілене майно може бути поділено в судовому або нотаріальному порядку сторонами. [PERSON] отримала від [PERSON] гроші, щодо суми не може зазначити, і одразу надала розписку [PERSON] про їх отримання. Пам`ятає, що розмір суми яка отримувалася [PERSON] , значно перевищувала у декілька разів вартість майна яке залишалося [PERSON] .. Нотаріус спілкувалася із сторонами договору, з`ясовувала їх наміри, їх дійсність, попереджала про наслідки такого договору, з`ясовувала всі необхідні питання. Жодних застережень [PERSON] не заявляла, натомість була дуже рада підписати договір, та отримати від [PERSON] гроші. Вже після укладання між сторонами договору про поділ спільного сумісного майна, місяців через 3-4 до нього у нотаріальну контору прийшла [PERSON] і запропонувала йому бути свідком у тому, що [PERSON] нібито її обманув під час укладання договору у січні 2020 році, запитав скільки він бажає отримати грошей за те, що б договір був визнаний недійсним, але від такої пропозиції [PERSON] він відмовився. Більше [PERSON] він не бачив, але до нього приїжджали люди до офісу, які питали про клієнта [PERSON] . Крім того, під час обговорення умов договору про поділ спільного сумісного майна подружжя, між [PERSON] і [PERSON] не вирішувалося жодне питання щодо прав дитини, так як вони не були предметом договору, а майно яке ділилося, не вибувало із прав власності батьків дитини, і фактично дитина не позбавлялася права на користування майном, належним її батькам. Щодо проживання [PERSON] , то йому відомо, що на час вирішення цього питання, остання не проживала разом із [PERSON] , у квартирах по [ADDRESS] . Щодо бізнесу який мали [PERSON] , йому було повідомлено що кожен із них був бізнес. Щодо садової ділянки, нотаріус ставила питання про наявність у сторін договору правовстановлюючих документів на будинок та земельні ділянки, на що [PERSON] повідомляли, що права власності ні на земельні ділянки у садовому товаристві, ні на будинок не мають, на що нотаріусом було роз`яснено сторонам про необхідність отримання правовстановлюючих документів які б підтвердили право власності сторін на майно і посвідчення такого поділу між сторонами в нотаріальному порядку, або шляхом вирішення спору в судовому порядку. З зазначеними обставинами [PERSON] і [PERSON] були обізнані на час підписання договору 21.01.2020 року, саме тому у договорі нотаріусом і зазначено пункт про порядок вирішення питання щодо майна яке не увійшло до договору, і право власності на яке сторони на час укладання договору не набули. Він стверджує, що всі дії у нотаріуса 21.01.2020 року які вчинялися як [PERSON] , так і [PERSON] , були добровільні, обидва усвідомлювали зміст таких дій, їх наслідки, що роз`яснювалося нотаріусом. Та після укладання договору, екземпляри договору отримала кожна з сторін. [PERSON] не збирав документи для оформлення договору, цим займалася саме [PERSON]. 3.Позиція 3-іх осіб. 3.1.Служби у справах дітей Кам`янської міської ради. Представниками служби у справах дітей Кам`янської міської ради подали заяви про проведення розгляду справи за їх відсутності, з посиланням на приписи ст. 19 Сімейного Кодексу України, якої не включено питання визнання недійсним договору поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя до розгляду органу опіки та піклування та не передбачає надання відповідного висновку до суду. 3.2.Приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ялової Ольги Михайлівни. Приватним нотаріусом Яловою О.М. подано пояснення на позовну заяву, згідно до яких нотаріусом зазначено наступне: На початку грудня 2019 року до нотаріуса звернулася громадянка [PERSON] , з проханням укласти договір поділу майна подружжя, що було набуто ними за період шлюбу у спільну сумісну власність. Нотаріусом було запропонувала [PERSON] прийти разом із чоловіком [PERSON] для консультації та з`ясування усіх питань і тексу договору щодо поділу спільного майна подружжя. Відповідач по зазначеній цивільній справі [PERSON] не поспішав розподіляти майно, та деякий час не з`являвся за консультацією, в свою чергу, позивач [PERSON] , неодноразово зверталася надавши всі документи на майно, що набуте в період шлюбу. Також нотаріусом зазначено, що позивач [PERSON] , бажала за договором поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, якій вона на теперішній час оспорює, передати у приватну особисту власність [PERSON] : квартиру під [ADDRESS] ; квартиру під [ADDRESS] та Транспортний засіб - марка: МЕЯСЕОЕ8-ВЕН2, модель: Vіто 111, тип: ФУРГОН малотонажний-в, номер шасі (кузова, рами) VIN-\\ [NUMBER] , колір: білий, рік випуску: 2007, реєстраційний номер: [NUMBER] , але наполягала на передачу їй в приватну особисту власність грошові кошти у сумі - 733 500, 00 (сімсот тридцять три тисячі п`ятсот) гривень, 00 копійок, які були їх спільними коштами набутими за час шлюбу. В пояснення обставин укладання сторонами вищезазначеного правочину, нотаріусом повідомлено, що відповідач [PERSON] до новорічних свят на консультацію не з`явився разом із [PERSON] , яка, в свою чергу, наполягала на скорішому вирішенні питання щодо поділу. У зв`язку з чим, їй було роз`яснено, що договір про поділ майна подружжя, укладається за спільною беззаперечною волею і бажанням обох сторін добровільно поділити його та укласти договір. У січні 2020 року, сторони вищезазначеного договору, з`явилися разом за консультацією та обговоренням питань щодо поділу їх спільного сумісного майна набутого в період шлюбу. Вони виявили свої бажання щодо розподілу між ними їх спільного майна, у зв`язку з чим, попросили підготувати зразок договору у відповідності їх домовленості і побажань, для подальшого його ознайомлення протягом декількох днів та можливості їм отримати консультацію у фахівців права щодо його тексту. Підготувавши зразок договору поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності між подружжям [PERSON] , нотаріус надала зразок такого договору кожній стороні на руки для його ознайомлення. Таким чином, сторони, після вивчення протягом декількох днів зазначеного зразка договору поділу, 21.01.2020 року з`явилися для укладення правочину та надали всі необхідні документи, які передбачені статтями 55 Закону України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Перевіривши наявність усіх необхідних документів для вчинення правочину нотаріус [PERSON] , впевнившись у їх дійсності оригіналів документів та перевіривши відсутність заборон відчуження і арештів у Державному реєстрі та довідки про склад сім`ї щодо відсутності зареєстрованих малолітніх/неповнолітніх дітей, провела бесіду зі сторонами щодо їх волевиявлення, дійсність намірів на укладення договору поділу майна подружжя. Перед вчиненням правочину, сторони особисто заявили мені, що договір укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків та розподіл спільного майна подружжя, вчиняється згідно їх обопільної домовленості і відповідає їх інтересам, одночасно сторони підтвердили, що жодна з них не поставлена даним договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище. На підставі вищевикладеного, та у відповідності статей 60,61,63,64,69 Сімейного Кодексу України, нотаріусом заявлено, що вимоги позивача [PERSON] , щодо визнання правочину дійсним на підставі статей 177 СК України, статей 203, 215, 405 ЦК України, ст.. 156 ЖК України, Конвенції «про права дитини», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Закону України «Про охорону дитинства», з підстав не врахування інтересів малолітньої дитини і не отримання відповідної згоди органів опіки та піклування на поділ майна подружжям, що є їх спільною сумісною власністю, нотаріусом повідомлено, що: -поділ майна, що є спільною сумісною власність подружжя, регулюється главою 8 Сімейного Кодексу України, яка виключно і однозначно регулює тільки спільне сумісне майно подружжя, до якого не відноситься майно їх дітей; -частиною 2 статті 173 Сімейного кодексу України встановлено: при вирішенні спору між батьками та малолітніми, неповнолітніми дітьми, які спільно проживають щодо належності їм майна вважається, що воно є власністю батьків, якщо інше не встановлено судом; -частина 1 статті 60 Сімейного кодексу України говорить, що: майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Таким чином, глава 8 СК України, чітко визначає предмет договору поділу майна подружжя, а саме «майно набуте подружжям за час шлюбу у спільну сумісну власність», Права і обов`язки батьків щодо виховання, утримання і управлінням дитини регулюються іншими главами Сімейного Кодексу та іншими правовими договорами, і не відносяться до предмету договору поділу подружжя, набутого за час шлюбу. У статті 177 СК України, де зазначено в п. 1 «батьки управляють належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження, зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах» та п.2 «батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договору, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири....». Таким чином, законодавство і зазначена стаття передбачає, отримання згоди опіки і піклування при вчинені будь-яких правочинів щодо майна малолітньої але договори поділу майна подружжя не передбачають відчуження/набуття тощо майна малолітніх/неповнолітніх дітей. В договорі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Яловою О.М. від 21.01.2020 року за реєстровим № 29 не було зазначено та/або будь-яке майно та /або її частини їх малолітньої дитини, а стосувалося тільки спільного майна подружжя, а тому будь-яка згода органів опіки і піклування на вчинення даного правочину, у відповідності до цивільного і сімейного законодавства - не потрібна, у зв`язку з чим, зазначений правочин ні в якому разі, не суперечить правам і інтересам дитини. Позивач в своєму позові, зазначає статтю 405 ЦК України і свідчить, що вона з дитиною мешкала за адресою: квартира під [ADDRESS] , яка була предметом договору поділу майна подружжя, у зв`язку з чим права дитини порушені. На день укладення правочину, а саме поділу майна подружжя, жодна з сторін не ставила питань щодо місця мешкання їх дитини за будь-якою адресою, як і інших питань щодо дитини, крім поділу їх сумісного майна подружжя. З метою з`ясування, чи має право будь-які діти користування об`єктами нерухомого майна, що є предметом договору поділу майна подружжя, перед вчиненням правочину, нотаріусом була отримала довідки про склад сім`ї щодо адрес, які були зазначені в договорі, з інформації яких, я пересвідчилась, що будь-яких малолітніх/неповнолітніх дітей зареєстрованих не було(долучаю копії довідок до цих пояснень). З цього приводу нотаріусом звернута увагу, звертаю увагу на ухвалу від 23.07.2008 (№ 2270896 за даними ЄДР) де Верховний Суд України зазначив, що право користування майном члена сім 'ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи. Таким чином, на день укладення вищезазначеного договору поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, малолітня дитина не була власником та/або користувачем (не була зареєстрована) нерухомого майна, що належало сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя і будь-яким чином, не торкалося прав і інтересів малолітньої дитини, у зв`язку з чим, згода органів опіки і піклування на здійснення нотаріусом правочину щодо поділу сумісного майна подружжя також законодавством не передбачена. На підставі вищевикладеного, нотаріусом заявлено про те, що позовні вимоги позивача по вищезазначеній цивільній справі [PERSON] є безпідставними, не відповідають дійсності та діючому законодавству, у зв`язку з чим, прохає врахувати подані пояснення та розгляд справи провести за її відсутності. 4.Заяви, клопотання, процесуальні питання. 26 травня 2020 року [PERSON] подано позовна заява до провадження суду. 29 травня 2020 року ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області Сушковою Л.І. залишено позовну заяву [PERSON] без руху, з підстав недотримання вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України. 12 червня 2020 року [PERSON] подано клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачу [PERSON] майно. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області Сушковою Л.І. від 12 червня 2020 року (т.1 а.с. 62-63), накладено арешт на: квартиру [ADDRESS] ; на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 40,7 кв.м, житловою площею 26,3 кв м, розташовану в будинку [ADDRESS] , які на праві власності належать і зареєстровані на [PERSON] ; на автомобіль «Мерседес-Бенц» 2007р. випуску, реєстраційний № [NUMBER] , який належить і зареєстрований за [PERSON] , зареєстрованим і мешкає у кв. [ADDRESS] . 13 липня 2020 року [PERSON] подала позовну заяву у редакції станом на 13 липня 2020 року на виконання ухвали від 29 травня 2020 року (т. 1 а.с. 70-81). 17 липня 2020 року [PERSON] подана заява про зустрічне забезпечення. 12 серпня 2020 року ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження у справі, та призначено підготовче провадження. 31 серпня 2020 року [PERSON] отримав копію позовної заяви із додатками. 07 вересня 2020 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позов. 07 вересня 2020 року відповідачем заявлено про допит свідка. 07 вересня 2020 року заявлено про залучення третьої особи - приватного нотаріуса Кам`янского міського нотаріального округу Ялової О.М.. 10 вересня 2020 року позивачем [PERSON] подано клопотання про відкладення розгляду справи. 10 вересня 2020 року представником відповідача адвокатом Єсіповою К.В. отримано копію уточненої позовної заяви. 22 вересня 2020 року представником відповідача адвокатом Єсіповою К.В. подано відзив на позовну заяву. 15 жовтня 2020 року позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив. 23 жовтня 2020 року представником відповідача адвокатом Єсіповою К.В. подано заперечення на відповідь на відзив. 09 листопада 2020 року представником відповідача подано клопотання про відкладення підготовчого провадження. 20 січня 2021 року відповідачем [PERSON] подано заяву про зустрічне забезпечення. 20 січня 2021 року [PERSON] отримано заяву [PERSON] про зустрічне забезпечення. 21 січня 2021 року ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області заяву [PERSON] про застосування зустрічного забезпечення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] «про визнання недійсним договір поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя», - залишено без задоволення. 02 червня 2021 року подано клопотання стороною відповідача про відкладення судового засідання. 09 червня 2021 року начальником відділу з правових питань та захисту прав дітей служби у справах дітей міської ради Посунько О.В., подано клопотання про проведення розгляду справи за відсутності представника Служби у справах дітей. 05 серпня 2021 року [PERSON] подано заяву про подання доказів. 05 серпня 2021 року [PERSON] подано заяву про допит свідків. 05 серпня 2021 року закрито підготовче провадження. 16 серпня 2021 року приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Яловою О.М, подано пояснення на позовну заяву. 16 серпня 2021 року представник відповідача адвокатом Єсіповою К.В. подано заяву про забезпечення позову. 25 серпня 2021 року представником відповідача адвокатом Єсіповою К.В. подано клопотання про відкладення розгляду справи. 25 серпня 2021 року представником завідувача організаційно-аналітичного сектору, відділу з правових питань та захисту прав дітей служби у справах дітей міської ради Михайлова Ж., подано клопотання про проведення розгляду справи за відсутності представника Служби у справах дітей. 13 вересня 2021 року ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у задоволенні заяви представника відповідача адвоката Єсіпової К.В. про забезпечення позову - відмовлено. 31 січня 2022 року стороною відповідача подано розрахунок витрат пов`язаних з розглядом справи та витрат понесених стороною. 5.Фактичні обставини встановлені судом. 08 листопада 2003 року зареєстровано шлюб між [PERSON] і [PERSON] (після шлюбу змінено прізвище на [PERSON]), відділом реєстрації актів громадянського стану Заводського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 478 від 08 листопада 2003 року (т. 1 а.с. 13). 17 листопада 2006 року між [PERSON] , як продавцем, і [PERSON] , РНКОПП [NUMBER] , як покупцем, укладено Договір купівлі-продажу квартири, згідно до якого набуто право власності на квартиру [ADDRESS] , за 19486 гривень 00 копійок. Договір був посвідчений державним нотаріусом Другої дніпродзержинської державної нотаріальної контори 17 листопада 2006 року, зареєстровано в реєстрі за я№ 4922. Право власності за [PERSON] за даним договором, зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно 14 грудня 2006 року (т. 1 а.с. 40-41). 12 грудня 2014 року між [PERSON] , як продавцем, і [PERSON] , як покупцем, укладено договорі купівлі-продажу квартири, згідно до якого придбано квартира [ADDRESS] , вартістю 48718 гривень 00 копійок, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Яловою О.М., зареєстровано в реєстрі за № 2654. Договір зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 12 грудня 2014 року (т. 1 а..с 42-43). [PERSON] набула статусу фізичної особи-підприємця 28 лютого 2007 року, що підтверджено свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (т. 1 а.с. 18). 07 квітня 2014 року [PERSON] , отримала садову ділянку [NUMBER] , а [PERSON] отримав садову ділянку [NUMBER] , розмір земельної ділянки 500 кв.м у Садовому товаристві «Лісна Поляна», що підтверджено членською книжкою (т. 1 а.с. 24), показами сторін, відповідями та довідками Садового Товариства. [INFO] народилася [PERSON] , народження якої зареєстровано Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, згідно до актового запису № 861 від 04 жовтня 2014 року, батьками якої записані батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (т. 1 а.с. 16). [PERSON] , [INFO] в період з 16 грудня 2014 року по 10 грудня 2019 року була зареєстрована за адресою квартира [ADDRESS] , а з 10 грудня 2019 року і по час розгляду справи зареєстрована за адресою квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с. 86), разом із матір`ю [PERSON] .. Квартира [ADDRESS] , на праві власності належить [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу квартири укладеного і посвідченого від 30 жовтня 2013 року (т. 1 а.с. 88-90). 10 грудня 2019 року [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с. 23), що підтверджено довідкою ТОВ «ЄРЦ КП « № 3/4166 від 10 квітня 2020 року, згідно якої також підтверджено реєстрація в даній квартирі ще дві особи - [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . Але вже згідно довідки ТОВ «ЄРЦ КП» № 3/9186 від 17 липня 2020 року, у зазначеній квартирі [ADDRESS] (т. 1 а.с. 87), також крім вище зазначених осіб зареєстровано ще дві особи від 14 липня 2020 року, а саме [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , як брат та племінниця квартиронаймача - [PERSON] .. В той же час, згідно до Акту № 280 від 14 вересня 2020 року складено КП КМР «УКОЖФ», зазначено, що [PERSON] , і [PERSON] , [INFO] , у квартирі [ADDRESS] , мешкали без реєстрації разом з [PERSON] , з 10 грудня 2019 року по 10 січня 2020 року, що також підтверджено сусідами з кв. 79 і кв. 90 (т. 1 а.с. 149). Згідно до договору найму житлового приміщення № 24/07 від 24 липня 2020 року (т. 1 а.с. 200-203), [PERSON] винайняла житло - квартиру [ADDRESS] , строком до 30 грудня 2020 року. 09 січня 2020 року [PERSON] подано позов до провадження суду про розірвання шлюбу із [PERSON] (т. 1 а.с. 21), з якого вбачається що [PERSON] заявлено про те, що «…більш ніж півроку ми мешкаємо окремо, подружніх стосунків не підтримуємо…», «…спір щодо місця проживання нашої дитини - відсутній…». Також згідно позовної заяви про розірвання шлюбу данні відповідача - [PERSON] , як місце реєстрація і місце проживання зазначена адреса: [ADDRESS] . 19 січня 2020 року [PERSON] проведені ряд платежів, що підтверджено платіжними дорученнями, як зазначено було позивачем на виконання зобов`язань пов`язаних зі здійсненням нею підприємницької діяльності (т. 1 а.с. 204-206), - на загальну суму 45050,25 гривень. Також [PERSON] в період лютого-березня 2020 року (т. 1 а.с. 207-223), також здійснювалися платежі на виконання зобов`язань взятих на себе як ФОП, на загальну суму - 304728 гривень. 20 січня 2020 року [PERSON] укладено договір про надання послуг консультування та правової допомоги адвокатом Куценко Вячеславом Анатолійовичем (т. 1 а.с. 113). 21 січня 2020 року від імені [PERSON] , [INFO] складено розписку про отримання грошей у розмірі 30000 доларів США, що еквівалентно 733500 (сімсот тридцять три тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок, від [PERSON] , [INFO] , із зазначенням, що розписка написана власноруч без морального і фізичного примусу (т. 1 а.с. 22). Станом на час укладення Договору поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (т. 1 а.с. 19-20), позивачем [PERSON] нотаріусу подані довідки про зареєстрованих осіб у квартирах № 85 і 76 , як об`єкту нерухомості щодо яких, в тому числі укладався зазначений договір, що підтверджено поясненнями приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ялової О.М. від 06.08.2021 року № 280/01-16 (т. 1 а.с. 238-239), та долучених копій документів: -в квартирі [ADDRESS] зареєстрована одна особа із 06 квітня 2012 року - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено довідкою ТОВ «ЄРЦ КП» № 3/772 від 13 січня 2020 року (т. 1 а.с. 240); -в квартирі [ADDRESS] зареєстрована одна особа із 10 грудня 2019 року - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено довідкою ТОВ «ЄРЦ КП» № 3/771 від 13 січня 2020 року (т. 1 а.с. 241). 21 січня 2020 року між подружжям [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] , яка мешкає за адресою [ADDRESS] , з однієї сторони, та [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] , який мешкає за адресою [ADDRESS] , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з 08 листопада 2003 року, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод та додержання вимог які є необхідними для чинності правочину, володіючи повним обсягом цивільної дієздатності, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно вільного волевиявлення, котре відповідає їх внутрішній волі, маючи за мету реальне настання правових наслідків від укладення правочину, уклали Договір поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (т. 1 а.с. 19-20), який посвідчений 21 січня 2020 року приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Яловою О.М., зареєстровано в реєстрі за № 29. За змістом договору: П. 1 - цим Договором здійснюється поділ майна Подружжя, придбаного в період шлюбу, зареєстрованого з 08.11.2003 року, за час спільного проживання у спільну сумісну власність Подружжям було придбане таке майно, що підлягає поділу: 1.1. Квартира під [ADDRESS] , яка придбана на ім`я [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Ісаковою Л.В. від 17.11.2006 року за реєстровим № 4922, право власності зареєстровано в Обласному комунальному підприємстві «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 14.12.2006 року, реєстраційний номер 16432758, в книзі 123, номер запису 21294. Сторони оцінюють зазначену квартиру у 80000 (вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок. 1.2. Квартира під [ADDRESS] , яка придбана на ім`я [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу квартир, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Яловою О.М. від 12.12.2014 року за реєстровим № 2654, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно аз № 8057458, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 482593012104. Сторони оцінюють зазначену квартиру у 80000,00 (вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок. 1.3. Транспортний засіб - марка MERCEDES-BENZ, модель VITO 111, тип фургон малотоннажний -В, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , належний [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого Дніпродзержинським ВРЕР ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області від 02.06.2012 року. Сторони оцінюють зазначене нерухоме майно у 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок. 1.4. Грошові кошти у розмірі 733500,00 (сімсот тридцять три тисячі п`ятсот) гривень, копійок, які є спільними коштами і набуті Подружжям за час шлюбу. 2. Вартість вищевказаного майна визначена за взаємною згодою Сторін. При цьому, Сторони цього Договору, заявляють усім зацікавленим у тому особам, що розподіл цього майна вчиняється згідно їх обопільної домовленості і відповідає їх інтересам, а також підтверджують, що жодна з них не поставлена даним договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище. 3. Після укладення та підписання цього Договору, до особистої приватної власності дружини - [PERSON] , переходять: - грошові кошти у розмірі 733500,00 (сімсот тридцять три тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок. 4. Після укладення та підписання цього Договору, до особистої приватної власності чоловіка - [PERSON] , переходить: *Квартира під [ADDRESS] ; *Квартира під [ADDRESS] , житл, площа складає 26,3 (двадцять шість цілих три десятих) кв.м., загальна площа складає 40,7 (сорок цілих сім десятих) кв.м., розташована по [ADDRESS] . *Транспортний засіб - марка: Mеrcеdes-Bеnz, модель: VІТО 111, тип: фур. малотоннажний-в. номер шасі, випуску: 2007, реєстраційний номер: [NUMBER] , належний [PERSON] підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого Дніпродзержинським ВРЕР ДА1 УМВС України в Дніпропетровській області від 02.06.2012 року, зареєстрований там же. 5.Після підписання цього Договору Сторони стверджують, що на вищезазначене нерухоме і рухоме майно припиняється право спільної сумісної власності і набувається право приватної особисто власності кожного. У зв`язку з чим, Дружина, які під час шлюбних відносин так і під час розлучення - не претендуватиме, будь-яким чином, на вищезазначений у п.п. 1.1., 1.2., 1.3., цього Договору, квартир та транспортного засобу, які перейшли у приватну особисту власність чоловіка. Одночасно Дружина ознайомлена і повідомлена, що у разі відчуження Чоловіком цього майна, її згода на продаж квартир та транспортного засобу - не потрібна. В свою чергу, Чоловік, як під час шлюбних відносин так і під час розлучення - не претендуватиме, будь-яким чином, на грошові кошти, що перейшли у приватну особисту власність дружини. Дружина повістю володіє, користується і розпоряджається, зазначеними у п.п. 1.4. цього Договору грошовими коштами на власний розсуд, при цьому чоловік попереджений, що його згода на розпорядження цими коштами - не потрібна. 6.Сторони, один одному стверджуються та повідомляють усіх зацікавлених у тому осіб, що: - в момент укладання цього Договору усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли керувати ними ; - розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим Договором; - володіють українською мовою, що дало їм можливість правильно та однозначно зрозуміти та протлумачити цей Договір; - при укладенні цього Договору, в них відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; - договір укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; - договір укладається на вигідних для Сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; - правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); - цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним); - зазначене в цьому Договорі нерухоме і рухоме майно, не продане, не відчужене іншим способом під податковою заставою, у спорі, під арештом не перебуває, до статутного фонду (капіталу) юридичних осіб не внесене. 7. Після підписання цього договору, Сторони підтверджують факт зміни правового режиму вищевказаного майна - з спільної сумісної власності на приватну особисту власність кожного, та стверджують, що майнові претензії Сторін, щодо вище переліченого майна, вважають врегульованими; подальше їх відчуження не потребує згоди іншого подружжя. Цей Договір набуває чинності з моменту підписання його Сторонами і нотаріального посвідчення. 8. Питання, не урегульовані у цьому Договорі, вирішуються відповідно до чинного цивільного та сімейного законодавства України. 9.За згодою Сторін, зміни та доповнення до цього Договору, вносяться шляхом укладення додаткового правочину і потребує нотаріального посвідчення. 10. Сторони, у присутності нотаріуса підтверджують, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей Договір на невигідних стосовно себе умовах, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного Договору і ніяких зауважень, доповнень до цього Договору - не мають. Цей Договір підписується Сторонами добровільно, при здоровому розумі та ясній пам`яті, зміст статей законодавства, які зазначені у Договорі їм відомі та зрозумілі. 11.Сторони підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору. 12. Зміст статей 203,368-372 Цивільного кодексу України, статей 6074 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 182 Цивільного кодексу України, щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно, Сторонам, нотаріусом роз`яснено. 13. Цей Догові складено і посвідчено в 5-ти примірниках, які мають однакову юридичну силу. Один з примірників залишається в справах приватного нотаріуса Кам`янського міського нотаріального округу Ялової О.М., а інші видаються Сторонам. Підписи сторін: Сторона 1: [PERSON] (підпис особи) - власноручний запис і підпис. Сторона 2: [PERSON] (підпис особи) - власноручний запис і підпис. 22 січня 2020 року [PERSON] , як ФОП кредитна угода Куб б/н від 23 грудня 2019 року на суму 100000,00 гривень закрита, що підтверджено довідкою Приватбанк від 05 травня 2020 року (т. 1 а.с. 91). 25 березня 2020 року Постановою № 19 засідання членів правління садового товариства «Лісна поляна», розглянуто питання щодо переоформлення членства садового товариства і виділення земельних ділянок [NUMBER], [NUMBER] які належать [PERSON] і [PERSON] , на ім`я [PERSON] , за наслідком чого залишено земельні ділянки за [NUMBER] за [PERSON] , і за [NUMBER] за [PERSON] (т. 1 а.с. 27). 26 березня 2020 року [PERSON] складено заяву на ім`я Голови садівничого товариства «Лісна поляна», копія - [PERSON] про зобов`язання [PERSON] надати їй ключі від будинку у садовому товаристві (т. 1 а.с. 27-30). 29 березня 2020 року Головою садового товариства «Лісна поляна» видано припис про зобов`язання садовода [PERSON] негайно видати ключі від воріт до ділянки [NUMBER] і калитки, які юридично належать [PERSON] , забезпечив їх доступ до земельної ділянки і будівель (т. 1 а.с. 31), про що остання була повідомлена (т. 1 а.с 32). 03 квітня 2020 року [PERSON] складено заяву на ім`я голови садового товариства «Лісна поляна», якою заявлено про надання припису голові судового товариства про виселення з житлового будинку на земельній ділянці [NUMBER] громадян - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та їх трьох неповнолітніх дітей (т. 1 а.с. 34). 06 квітня 2020 року [PERSON] подано заяву про протиправність дій [PERSON] щодо будівель і земельних ділянок розташованих у садовому товаристві « Лісна поляна », які були зареєстровані в Петриківському ВП до журналу єдиного обліку № 1426 від 06 квітня 2020 року, за наслідком розгляду якої встановлено, що [PERSON] зазначив, до дані ділянки продані, і їх власниками є сторонні особи, а [PERSON] отримала обговоренні заздалегідь суму коштів за їх продаж, а [PERSON] жодних перешкод їй не чинить щодо будівель та земельних ділянок № [NUMBER] у садовому товаристві « Лісна поляна », так як не має до них відношення, погроз в бік дружини не висловлює, а [PERSON] оговорює його. Також повідомлено [PERSON] про право на звернення до суду із позовною заявою (т. 1 а.с. 39). 24 квітня 2020 року Державним підприємством «Проектний інститут «Дніпродзержинськцивільпроект» складено технічний паспорт на садовий будинок, який знаходиться у садівничому товаристві «Лісна поляна», [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , згідно до якого об`єкт складається із садового будинку А-2, Господарського блок Б-1, Гаражу з банею Г-1, Огорожі № 1, хвіртки № 2, воріт № 3, огорожі № 4, свердловини № 5, підпірної стінки № 6, зливної ями № 7, тверде покриття І, ІІ (т. 2 а.с. 25-26). 25 квітня 2020 року [PERSON] подано заяву на голову садівничого товариства «Лісна поляна», про видання припису про виселення з житлового будинку який знаходиться на ділянці [ADDRESS] і трьох неповнолітніх дітей (т. 1 а.с. 36). 17 травня 2020 року головою садового товариства «Лісна Поляна» видано припис на ім`я [PERSON] про виселення із будинку розташованого на ділянці [NUMBER] осіб (т. 1 а.с. 38). 04 червня 2020 року Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у справі № 208/136/20 (т. 1 а.с. 82-83), шлюб між [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] зареєстрований 08 листопада 2003 року, Відділом реєстрації актів громадянського стану Заводського районного юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 478 - розірвано. Рішення набрало законної сили 06 липня 2020 року. Згідно до змісту рішення, судом встановлено, що: *сторони проживають окремо один від одного - позивач за адресою: [ADDRESS] , а відповідач [ADDRESS] ; *сторони по справі разом не проживають та не ведуть спільного господарства близько півроку. На виконання своїх обов`язків щодо аліментних зобов`язань, відповідачем надані копії платіжних доручень: 21 лютого 2020 року [PERSON] сплачено на користь [PERSON] 5025,13 гривень, призначення - «переведення особових коштів», що підтверджено платіжним дорученням (т.1 а.с. 161). 19 березня 2020 року [PERSON] сплачено на користь [PERSON] 663,32 гривень, призначення - «переведення особових коштів», що підтверджено платіжним дорученням (т.1 а.с. 162). 19 березня 2020 року [PERSON] сплачено на користь [PERSON] 5025,13 гривень, призначення - «переведення особових коштів», що підтверджено платіжним дорученням (т.1 а.с. 163). 10 червня 2020 року [PERSON] сплачено на користь [PERSON] 894,47 гривень, призначення - «переведення особових коштів», що підтверджено платіжним дорученням (т.1 а.с. 164). 10 липня 2020 року [PERSON] сплачено на користь [PERSON] 934,67 гривень, призначення - «переведення особових коштів», що підтверджено платіжним дорученням (т.1 а.с. 165). 12 серпня 2020 року [PERSON] сплачено на користь [PERSON] 939,70 гривень, призначення - «переведення особових коштів», що підтверджено платіжним дорученням (т.1 а.с. 166). 12 вересня 2020 року [PERSON] сплачено на користь [PERSON] 904,52 гривень, призначення - «переведення особових коштів», що підтверджено платіжним дорученням (т.1 а.с. 167). 12 жовтня 2020 року [PERSON] сплачено на користь [PERSON] 904,52 гривень, призначення - «переведення особових коштів», що підтверджено платіжним дорученням (т.1 а.с. 168). 6.Норми права застосовані судом. Ст. 3 Цивільного Кодексу України, (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору), - 1. Загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Стаття 15 Цивільного Кодексу України, (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору) - Право на захист цивільних прав та інтересів 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 202 Цивільного Кодексу України, (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору) - Поняття та види правочинів 1. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 2. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 3. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. 4. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. 5. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Ч. 1 ст. 203 Цивільного Кодексу України (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору), - Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Ч. 6 ст. 203 Цивільного Кодексу України, (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору) - Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 205 Цивільного Кодексу України, (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору), - Форма правочину. Способи волевиявлення. 1. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. 2. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. 3. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Стаття 206 Цивільного Кодексу України, (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору), - Правочини, які можуть вчинятися усно. 1. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. 2. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. 3. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону. Стаття 215 Цивільного Кодексу України (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору): 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 216 Цивільного Кодексу України (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору): 1. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 2. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. 3. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. 4. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. 5. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Стаття 229 Цивільного Кодексу України (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору): 1. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. 2. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Стаття 230 Цивільного Кодексу України, (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору): 1.Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 2. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Ч. 1 ст. 405 Цивільного Кодексу України, (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору): Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Стаття 626 Цивільного Кодексу України, (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору), - Поняття та види договору. 1. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 2. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. 3. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. 4. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. 5. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Стаття 627 Цивільного Кодексу України, (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору), - Свобода договору. 1. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 2. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Стаття 628 Цивільного Кодексу України, (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору), - Зміст договору. 1. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 2. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Стаття 638 Цивільного Кодексу України, (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору): 1. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 2. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Стаття 156 ЖК УРСР - Права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Стаття 17 Сімейного Кодексу України, (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору), - Надання органом опіки та піклування допомоги особам у здійсненні ними своїх сімейних прав та виконанні сімейних обов`язків 1. Орган опіки та піклування надає допомогу особі у здійсненні нею своїх сімейних прав та виконанні сімейних обов`язків в обсязі та в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Стаття 19 Сімейного Кодексу України, (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору), - Участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів 1. У випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. 2. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. 3. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. 4. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. 5. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 6. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Ч. 5 ст. 177 Сімейного Кодексу України, (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору), - дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства», (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору), - Дитина і сім`я. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору) - Право дитини на майно. Кожна дитина, в тому числі й усиновлена, має право на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті або визнання їх за рішенням суду померлими незалежно від місця проживання. Дитина, батьки якої позбавлені батьківських прав, не втрачає права на успадкування їх майна. У разі визнання батьків або одного з них рішенням суду безвісно відсутніми дитина має право на утримання за рахунок їх коштів і майна. Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органу опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовляти від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язувати від імені дитини порукою , видавати письмові зобов`язання. Суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. Інші майнові права дитини та порядок їх захисту встановлюються законами України. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства», (в редакції, станом на 21 січня 2020 року - на час укладання оспорюваного договору), - Право дитини на житло. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. 7.Висновки та мотиви судового рішення. Як встановлено предметом спору є оспорювання дійсності договору поділу майна що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, укладеного між сторонами 21 січня 2020 року, укладеного у письмовій форі та нотаріально посвідченого. Станом на 26 травня 2020 року, підставами заявленими позивачем при зверненні із позовом про оспорювання Договору поділу майна що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, укладеного сторонами 21 січня 2020 року (т. 1 а.с. 1-12), є: * вчинення оспорюваного правочину, внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення стосовно прав та обов`язків сторін (ч. 1 ст. 229 ЦК України); як таких що суперечить правам та інтересам їх малолітньої дитини (ч. 6 ст. 203 ЦК України), без попереднього дозволу органу опіки та піклування щодо майна дитини (ч. 4 ст. 177 СК України). Станом на 17 липня 2020 року, підтриманими підставами для оспорювання зазначеного Договору (т. 1 а.с. 70-81), позивачем вже вказано наступне: - що оспорюваний договір укладений всупереч законодавчим нормам (ч. 1 ст. 203 ЦК України), так як спільна дитина сторін по справі [PERSON] , [INFO] , із укладенням її батьками оспорюваного договору втратила право на користування житловим приміщення до цього зареєстрованого за її матір`ю [PERSON] , чим порушено ч. 1 ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР, а тому батьки дитини як [PERSON] так і [PERSON] уклавши оспорюваний договір також порушили ст. 177 СК України, так як не отримали дозвіл на укладання оспорюваного договору від Органу опіки та піклування , і суперечить правам та інтересам їхньої малолітньої доньки; - що оспорюваний правочин вчинений позивачем внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення, так як позивач вважала що право дитини на житло буде захищено неоформленою юридично домовленістю між нею та відповідачем про те, що позивачу у власність перейде садовий будинок в Садовому товаристві «Лісна поляна», де як вона вважала і буде вподальшому проживати із донькою. Зі свого боку позивачка стверджує, що вона набула підстави для оспорювання даного договору, так як відповідач після укладення договору, не виконав усні домовленості досягнуті з нею, і не передав зазначений будинок у її власність, чим позбавив дитину житла. Зазначені обставини та обґрунтування заявлені позивачем не знайшли свого підтвердження та повністю спростовані встановленими фактичними даними. Як встановлено під час судового розгляду та не оспорювалося сторонами, [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 08 листопада 2003 року по 06 липня 2020 року. Шлюб між сторонами розірваний на підставі Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 червня 2020 року справа № 208/136/20, рішення набрало законної сили 06 липня 2020 року. За час шлюбу, тобто в період з 08 листопада 2003 року і по 21 січня 2020 року, тобто по час укладання оспорюваного договору, подружжям [PERSON] набуто право спільної сумісної власності подружжя на наступне майно: * квартиру під [ADDRESS] , яка придбана на ім`я [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Ісаковою Л.В. від 17.11.2006 року за реєстровим № 4922, право власності зареєстровано в Обласному комунальному підприємстві «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 14.12.2006 року, реєстраційний номер 16432758, в книзі 123, номер запису 21294; *Квартира під [ADDRESS] , яка придбана на ім`я [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу квартир, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Яловою О.М. від 12.12.2014 року за реєстровим № 2654, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно аз № 8057458, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 482593012104; *Транспортний засіб - марка MERCEDES-BENZ, модель VITO 111, тип фургон малотоннажний -В, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , належний [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого Дніпродзержинським ВРЕР ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області від 02.06.2012 року; *Грошові кошти у розмірі 733500,00 (сімсот тридцять три тисячі п`ятсот) гривень, копійок, які є спільними коштами і набуті Подружжям за час шлюбу. Так, ст. 9 СК України законодавець закріпив право подружжя на укладення між собою сімейних договорів. При цьому, подружжя може врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам СК України, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім`єю, також можуть врегулювати свої сімейні відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам Сімейного Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства. Сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним (ст. 63 СК України). У ч. 1 ст. 65 СК України закріплено принцип розпорядження спільним майном подружжя за взаємною згодою. Також ч. 2 ст. 69 СК України передбачено принцип розподілу майна подружжя за взаємною згодою. Слід зазначити, що ст. 60 СК України встановлено, що право на майно виникає у обох із подружжя одночасно, у момент набуття його хоча б одним із них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток. Згідно ст. 70 СК України, такі частки визначаються подружжям при поділі майна і є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. А тому в розумінні приписів статті 69 СК України, сторони скористувалися своїм правом, як правом дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Так як, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою зокрема уклавши договір про поділ майна, що є у спільній сумісній власності, який укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчений (ч. 2 ст. 69 Сімейного кодексу України). Поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі приватної (роздільної) власності. Таким чином, сторони діяли в межах своїх прав та в передбачений законом спосіб, будучи вільними у своєму волевиявленні, на час його укладання, що підтверджено як позивачем так і відповідачем, та допитаними свідками сторони позивача та відповідача, та поясненнями нотаріуса, що також знайшло відображення за змістом оспорюваного Договору поділу майна що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя укладеного від 21 січня 2020 року (т.1 а.с. 19-20), у п.п. 2, 6, 7, 10, 11. Посилання позивача на те, що зазначеним договором не вирішено питання про майнові права на житловий будинок та земельні ділянки [NUMBER] і [ADDRESS] , що також є підставою для оспорювання позивачем укладеного Договору поділу майна що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя укладеного від 21 січня 2020 року (т.1 а.с. 19-20), з підстав помилки, то зазначені обставини також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та є спростованими фактичними даними встановленими під час судового розгляду. Так, згідно до пояснень сторони позивача, вона посилається на те, що дійсно вона бажала укладення оспорюваного Договору, який був укладений 21 січня 2020 року та посвідчений був нотаріально, і що внаслідок укладеного договору вона дійсно отримала грошові кошти зазначені за договором у повному обсязі, про що також 21 січня 2020 року вона власноруч написала розписку передав її відповідачу [PERSON] , але також вона посилається на усну домовленість яка як вона стверджує була досягнута між нею і [PERSON] станом на 21 січня 2020 року про те, що будинок і земельні ділянки [NUMBER] і [NUMBER] у Садовому товаристві «Лісова поляна» відійдуть їй. Як встановлено згідно до позиції відповідача, останній зазначив, що для оформлення такого права за позивачем, остання повинна здійснити дії на набуття та реєстрацію такого права власності, на зазначений будинок і на зазначені земельні ділянки, так як з 2014 року і по час вирішення справи по суті, [PERSON] так як і ним, не оформлено таке право власності ні на будинок ні на земельні ділянки, крім того, зазначені об`єкти не знаходяться в його безпосередньому користуванні та володінні, в будинку він не проживає та не користується ним. Зазначені обставини стороною позивача [PERSON] не оспорювалися. Крім того, згідно до пояснень як [PERSON] так і [PERSON] підтверджено, що оспорюваним Договором поділу майна що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя укладеного від 21 січня 2020 року (т.1 а.с. 19-20) не охоплено будь-яких прав щодо будинку та земельних ділянок [NUMBER] і [NUMBER] , які розташовані у Садовому товаристві «Лісова поляна», так як ні на час укладення оспорюваного Договору так і на час розгляду справи по суті ні позивач [PERSON] , ні відповідач [PERSON] не набули і не мають зареєстрованих в передбаченому законом порядку майнових прав на зазначене нерухоме майно. Так, згідно листа Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва №12819 від 21.10.2009 року «Про надання роз`яснення», у листі Міністерства юстиції України від 01.02.2008 N23-34-1506 зазначено, що якщо садівницьке товариство утворюється як кооператив, слід керуватися нормами Цивільного кодексу України, відповідними законодавчими актами, що регулюють відносини у сфері кооперації, та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", а якщо як об`єднання громадян - нормами Цивільного кодексу України та Закону України "Про об`єднання громадян". Отже, садівницькі товариства можуть створюватися та діяти і як кооперативи, і як об`єднання громадян і, таким чином, відомості про Ваше садівницьке товариство можуть бути включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців як про громадську організацію. Наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 25.09.09 N342 "Про затвердження поправки до класифікатора ДК 002:2004" внесено зміни в Класифікацію організаційних-правових форм господарювання, якими передбачено окрему організаційно-правову форму "садівниче товариство" (код 950). З огляду на викладене, юридична особа може створюватися в організаційно-правовій формі "садівниче товариство". Також, відповідно до листа Міністерства юстиції України від 30 грудня 2009 року № 1079-0-2-09-19 садові (або садівницькі) товариства можуть функціонувати у такій організаційно-правовій формі, як обслуговуючі кооперативи. Обслуговуючий кооператив - це кооператив, який створюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України "Про кооперацію"). Відповідно до статті 35 Земельного кодексу України приватизація земельної ділянки громадянином - членом садівницького товариства здійснюється без згоди на те інших членів цього товариства. Громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Як встановлено в ході судового розгляду жодних доказів на отримання на умовах оренди або у власність земельних ділянок під номером [ADDRESS] , сторонами не набуто. Також як встановлено в ході судового розгляду, сторонами не набуто і право власності на житловий будинок із спорудами збудований сторонами на земельній ділянці № [NUMBER] , що підтверджено та не оспорено сторонами. Тобто, факт набуття [PERSON] і [PERSON] статусу учасника садового товариства, не наділило їх автоматично правами власності ні на земельні ділянки, виділені їм у користування, ні на збудований будинок із спорудами, право власності на який ними не оформлено. Судом враховується, що цивільно-правовий договір - домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну та припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 Цивільного Кодексу України). Тобто на час досягнення домовленості сторони діють в межах наявних у них прав та обов`язків. Досягнення домовленостей за не існуючими правами і обов`язками робить таку домовленість нікчемною. Крім того, у разі наявності будь-яких прав та обов`язків, які наявні у сторін такого договору на час його укладання щодо об`єктів нерухомого майна, домовленість, тобто цивільно-правовий договір, укладається лише у письмовій формі і з обов`язковим нотаріальним посвідченням. Так за загальним правилом договір підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках встановлених законом або за домовленістю сторін, але у випадку з нерухомим майном - такі договори підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню згідно з вимогами Цивільного Кодексу України. Наприклад, у випадку укладення договорів застави, предметом якого є нерухоме майно (стаття 577); купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна (стаття 657); дарування, у тому числі пожертви, нерухомої речі (стаття 719); ренти (стаття 732) тощо. Виняток із цього правила становить лише договір оренди, оскільки договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) підлягає нотаріальному посвідченню лише у разі укладання його строком на три роки і більше. Що стосується договору найму житла, то такий договір укладається лише у письмовій формі, а у випадку укладення цього договору з подальшим викупом житла - він також підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення договорів, предметом яких є об`єкти нерухомого майна, здійснюється нотаріусом відповідно до Закону України "Про нотаріат" та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 3 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції 3 березня 2004 року за № 283/8882. Так, згідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України (в редакції станом на 21 січня 2020 року) передбачено що Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Також, згідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України (в редакції станом на 21 січня 2020 року) передбачено, що Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. В розумінні ст. 640 ЦК України (в редакції станом на 21 січня 2020 року), Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. А тому, враховуючи приписи ч. 2 ст. 215 ЦК України, посилання позивача на досягнення з відповідачем [PERSON] на час укладання оспорюваного договору, а саме станом на 21 січня 2020 року про права і обов`язки які не були наявні ні у позивача ні у відповідача на зазначений час, без дотримання вимог ЦК України щодо змісту, форми та предмету договору, не можуть бути прийняті судом як фактичні данні, бо така домовленість у разі її існування між сторонами є нікчемною, так як не відповідає вимогам закону (тобто стосується прав та обов`язків які сторони не мали станом на 21 січня 2020 року, домовленість щодо нерухомого майна не оформлена у письмовій формі та не посвідчена нотаріальна). Крім того, як встановлено в ході судового розгляду, відповідач, як і позивач, не здійснив дій на оформлення права власності ні на будинок, ні на земельні ділянки за [ADDRESS] , та у вказаний період з 21 січня 2020 року відповідач не мешкає у вказаному будинку та не користується земельними ділянками, що в тому числі підтверджено позивачем під час судового розгляду. А тому у разі виникнення спору позивача з відповідачем, або з іншими особами щодо майнових або немайнових прав, відносно земельних ділянок [ADDRESS] товаристві «Лісова поляна», або щодо будинку спорудженого на даних ділянках, як таких що не виходять у предмет даного позову, та не є предметом і оспорюваного Договору, позивач не обмежена у праві на звернення із окремим позов до осіб які її права оспорили, не визнали, в передбаченому діючим законодавством порядку. Щодо позиції позивача що Договір поділу майна що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя укладений 21 січня 2020 року (т.1 а.с. 19-20) поділив не все майно, яке належало на праві приватної власності подружжю [PERSON] , то суд вкотре наголошує що укладаючи договір сторони самостійно визначають в розумінні ст. 69 СК України, обсяг такого майна, і зазначені приписи не регламентують, що таких договір між подружжям повинен стосуватися лише 100% від майна набутого спільного сумісного майна подружжя. Крім того, як зазначено безпосередньо позивачем [PERSON] під час судового розгляду, при зверненні її до нотаріуса з питань укладання та посвідчення Договору поділу майна що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, станом на 21 січня 2020 року, було поділено між позивачем та відповідачем все належне їм спільне сумісне майно подружжя, яке мало статус їх спільної сумісної власності, а те майно, в тому числі і земельні ділянки [NUMBER] і [NUMBER] і будинок збудований на них, який знаходиться у Садовому товаристві «Лісова поляна», не були поділені між ними, так як не мали юридичного оформлення та статусу об`єкту права власності, в тому числі спільного сумісного майна подружжя, а тому оспорюваний договір включив все наявне станом на 21 січня 2020 року майно яке було зареєстровано та мало статус об`єкту спільного сумісного майна подружжя [PERSON] , яке і було між ними поділено за досягнутою між ними домовленістю. Щодо добровільності дій сторін на реалізацію досягнутої між позивачем та відповідачем домовленості, яка викладена була у Договорі поділу майна що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя укладеного від 21 січня 2020 року (т.1 а.с. 19-20), свідчать як позивач, так і відповідач, так і відображено в поясненнях нотаріуса Ялової О.М., свідка [PERSON] , так і за змістом самого оспорюваного Договору. Щодо позиції позивача про те що даний оспорюваний Договір поділу майна що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя укладеного від 21 січня 2020 року (т.1 а.с. 19-20), укладений нею внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення, так як позивач вважала що право дитини на житло буде захищено неоформленою юридично домовленістю між нею та відповідачем про те, що позивачу у власність перейде садовий будинок в Садовому товаристві «Лісна поляна», де як вона вважала і буде вподальшому проживати із донькою. Зі свого боку позивачка стверджує, що вона набула підстави для оспорювання даного договору, так як відповідач після укладення договору, не виконав усні домовленості досягнуті з нею, і не передав зазначений будинок у її власність, чим позбавив дитину житла. То зазначена позиція позивача також не є прийнятною з підстав того, що ст. 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Тобто, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Як встановлено судом, що 21 січня 2020 року між [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] , яка мешкає за адресою [ADDRESS] , з однієї сторони, та [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] , який мешкає за адресою [ADDRESS] , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з 08 листопада 2003 року, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод та додержання вимог які є необхідними для чинності правочину, володіючи повним обсягом цивільної дієздатності, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно вільного волевиявлення, котре відповідає їх внутрішній волі, маючи за мету реальне настання правових наслідків від укладення правочину, уклали Договір поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (т. 1 а.с. 19-20), який посвідчений 21 січня 2020 року приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Яловою О.М., зареєстровано в реєстрі за № 29. Предметом поділу спільного сумісного майна подружжя є майно, яке має статус зареєстрованого майна (рухомого та нерухомого майна), і грошових коштів, яке належать подружжю [PERSON], станом на 21 січня 2020 року, зазначені обставини підтверджені сторонами під час судового розгляду. А тому судом встановлено, що позивачу [PERSON] достовірно станом на 21 січня 2020 року було відомо, що ні за нею, ні за відповідачем [PERSON] не було зареєстровано будь-яких майнових прав на житловий будинок з будівлями та земельними ділянками [ADDRESS] , що було також підтверджено згідно до письмових пояснень нотаріуса [PERSON] , долучених до справи, та як наслідок не були предметом оспорюваного договору; крім того [PERSON] станом на 21 січня 2020 року було достовірно відомо, що дитина [PERSON] , [INFO] , не набувала і не мала на час поділу спільного сумісного майна подружжя [PERSON] жодних майнових прав на предмети поділу за оспорюваним договором. Вище зазначене підтверджено п. 1 - цього Договору, де відображено що сторонами договору здійснюється поділ майна Подружжя, придбаного в період шлюбу, зареєстрованого з 08.11.2003 року. Тобто тільки подружжя, а не дитини. Також за змістом оспорюваного Договору, позивачка діючи як сторона договору, будучи ознайомлена з його змістом, отримав грошові кошти за договором від [PERSON] , в той же день, тобто 21 січня 2020 року, підписав зазначений договір діючи на визначення вартості вказаного у Договору майна за взаємною згодою Сторін; заявляючи усім зацікавленим у тому особам, що розподіл цього майна вчиняється згідно їх обопільної домовленості і відповідає їх інтересам, а також підтверджують, що жодна з них не поставлена даним договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище (п. 2 Договору); що після підписання цього Договору Сторони стверджують, що на вищезазначене нерухоме і рухоме майно припиняється право спільної сумісної власності і набувається право приватної особисто власності кожного. У зв`язку з чим, Дружина, які під час шлюбних відносин так і під час розлучення - не претендуватиме, будь-яким чином, на вищезазначений у п.п. 1.1., 1.2., 1.3., цього Договору, квартир та транспортного засобу, які перейшли у приватну особисту власність чоловіка (п. 5 Договору); що позивачка [PERSON] , діючи як сторона оспорюваного Договору, за його змістом в тому числі стверджувала на час його підписання, та повідомила усіх зацікавлених у тому осіб, що (п. 6 Договору): - в момент укладання цього Договору усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли керувати ними ; - розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим Договором; - володіють українською мовою, що дало їм можливість правильно та однозначно зрозуміти та протлумачити цей Договір; - при укладенні цього Договору, в них відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; - договір укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; - договір укладається на вигідних для Сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; - правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); - цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним); - зазначене в цьому Договорі нерухоме і рухоме майно, не продане, не відчужене іншим способом під податковою заставою, у спорі, під арештом не перебуває, до статутного фонду (капіталу) юридичних осіб не внесене; що позивачка, в тому числі у присутності нотаріуса підтвердила, що в неї відсутні обставини, які примусили її укласти цей Договір на невигідних стосовно себе умовах, а також те, що вона, в тому числі, отримала від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного Договору і ніяких зауважень, доповнень до цього Договору - не мала. Що цей Договір підписано нею в тому числі, як стороною договору - добровільно, при здоровому розумі та ясній пам`яті, зміст статей законодавства, які зазначені у Договорі їй, на час підписання є відомим та зрозумілим (т. 10 Договору); що [PERSON] , на час підписання Договору підтверджувала, що домовилась і не має жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору (п. 11 Договору); що на час підписання Договору, [PERSON] , в тому числі, як стороні договору зміст статей 203,368-372 Цивільного кодексу України, статей 60-74 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 182 Цивільного кодексу України, щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно, як і [PERSON] , нотаріусом було роз`яснено. А тому виходячи з вище наведеного, посилання [PERSON] на те що вона не очікувала невиконання [PERSON] усних домовленостей, які на її думку і є істотними умовами, щодо яких вона помилилася, що на час домовленостей між сторонами щодо умов оспорюваного Договору, станом на 21 січня 2020 року ні [PERSON] , ні [PERSON] не мали зареєстрований прав власності ні на будинок з господарськими будівлями, ні на земельні ділянки [NUMBER] і [NUMBER] у Садовому товаристві «Лісна поляна», що виключає взагалі в розумінні ЦК України можливість укладення будь-яких договорів щодо прав та обов`язків які сторони станом на 21 січня 2020 року не мали, а тому посилання позивачки на те, що спірний договір укладений нею внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення, що є на її думку підставою для визнання оспорюваного Договору який має ознаки недійсності, є необґрунтованими. Щодо вимог закону про врахування прав дитини, які згідно до позиції сторони позивача, порушені укладанням оспорюваного Договору від 21 січня 2020 року, то суд виходить з того, що станом на час укладання оспорюваного договору, а саме Договору поділу майна що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя укладеного від 21 січня 2020 року (т.1 а.с. 19-20): - сторонами договору є позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] , які є власниками спільного сумісного майна подружжя, що є предметом поділу зазначеного договору; - предметом договору є нерухоме та рухоме майно, грошові кошти яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як придбаного в період шлюбу, та право власності на яке зареєстровано за як за [PERSON] на об`єкти нерухомості, і за [PERSON] на об`єкт рухомого майна; - майнові або немайнові права дитини - [PERSON] , [INFO] , не є предметом оспорюваного договору; - об`єкти рухомого і нерухомого майна, грошові кошти, які є предметом поділу за оспорюваним договором, внаслідок його укладення, не вийшли з права власності батьків дитини, а саме об`єкти нерухомого і рухомого майна перейшли у право приватної власності батька дитини - [PERSON] , а грошові кошти перейшли у право приватної власності матері дитини - [PERSON] ; - на час укладання оспорюваного договору, дитина [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована, починаючи з 10 грудня 2019 року, разом із матір`ю за адресою: квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с. 86), на час її реєстрації за вказаною адресою, крім неї та позивача [PERSON] , у зазначеній квартирі на час реєстрації дитини [PERSON] , також було зареєстровано дві особи повнолітня і одна неповнолітня особа. Також позивачем не надано доказу відсутності обліку за нею будь-якого нерухомого майна, яке не є об`єктом поділу за оспорюваним договором, та те що таке майно нею не набувалося в період з 21 січня 2020 року і по час розгляду справи; - згідно до пояснень сторін, на час розгляду справи по суті будь яких рішень Органом опіки і піклування, або судових рішень, щодо визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , із одним з батьків не ухвалювалося; - батько дитини [PERSON] , під час судового розгляду підтвердив що від ніколи не перешкоджав і не перешкоджає у проживанні і користуванні своїй дитині [PERSON] , [INFO] , належним йому майні, а саме квартир [ADDRESS] , як звичного місця для проживання дитини. Також відповідач підтвердив своє бажання та згоду на проживання дитини із ним, на що згоду позивач під час судового розгляду не надала. Тобто на час укладання оспорюваного договору, спільна дитина сторін по справі, - [PERSON] , [INFO] , не мала майнових прав на об`єкти рухомого і нерухомого майна, грошових коштів, або їх частку, які були предметом поділу за Договором поділу майна що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя укладеного від 21 січня 2020 року (т.1 а.с. 19-20), також вона не була зареєстрована та фактично станом на 21 січня 2020 року не проживала у об`єктах нерухомості і не користувалася ними, а саме квартирі [ADDRESS] . А тому посилання сторони позивача на те, що для укладання оспорюваного Договору, необхідним є попередній дозвіл органу опіки та піклування щодо майна дитини (ч. 4 ст. 177 СК України), не узгоджується із приписами ч. 4 ст. 177 СК України, яке регулює питання лише щодо майнових прав дитини на належне їй нерухоме майно, та фактичними обставинами встановленими під час розгляду справи, так як дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло, та не передбачає отримання такого дозволу від органу опіки та піклування щодо правочинів відносно нерухомого майна, майнових прав на які дитина не має. Таким чином, вище зазначене виключає отримання дозволу від Органу опіки та піклування, в розумінні приписів ст. 19, ч. 4 ст. 177 СК України, при укладанні сторонами Договору поділу майна що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя укладеного від 21 січня 2020 року (т.1 а.с. 19-20), власником якого [PERSON] , [INFO] , не була і не є. Посилання позивача на те, що укладеним договором від 21 січня 2020 року фактично позбавлено дитину - [PERSON] , [INFO] , житла, також не узгоджується із фактичними обставинами встановленими під час розгляду справи. Так, згідно до приписів ч. 1 ст. 405 ЦК України, на яке посилається позивач, передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Також, згідно до ч. 2 ст. 173 СК України, визначено, що при вирішенні спору між батьками та малолітніми, неповнолітніми дітьми, які спільно проживають, щодо належності їм майна вважається, що воно є власністю батьків, якщо інше не встановлено судом. А згідно до ст. 176 СК України передбачено, що батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Як встановлено в ході судового розгляду, малолітня [PERSON] , [INFO] , не мала і не має зареєстрованого в передбаченому законом порядку будь-яких майнових прав на об`єкти нерухомого майна, які стали предметом оспорюваного договору - квартир [ADDRESS] , які станом на 20 січня 2020 року були зареєстровані як об`єкти права власності за її матір`ю [PERSON] (як об`єкт права спільної сумісної власності подружжя), а станом на 21 січня 2020 року за її батьком [PERSON] (як об`єкт приватного права власності), що фактично підтверджує, що зазначені квартири не вибули із права власності її батька, а тому згідно до приписів ст. 176 СК України, дитина не втратила права на користування майном, належним її батькові. Крім того, укладанням оспорюваного Договору від 21 січня 2020 року, дитина [PERSON] , [INFO] не втратила статусу члена родини відповідача - [PERSON] , який як був так і залишається її батьком, а тому у разі погодження позивача на проживання дитини із батьком, дитині буде гарантовано право на користування належним йому майном, в тому числі і в розумінні ч. 1 ст. 405 ЦК України. Так, згідно до ч. 1 ст. 141 СК України, - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Виходячи із вище зазначеного, як [PERSON] так і [PERSON] , мають рівні права та обов`язки щодо їх спільної дитини [PERSON] , [INFO] , в тому числі і на проживання дитини із кожним з них. Питання щодо прав та обов`язків дитини [PERSON] , сторони вирішують, в розумінні приписів ст.ст. 150-157 СК України, добровільно, за спільною згодою, але у разі відсутності такої згоди, сторони не обмежені у вирішенні цих питань шляхом звернення до Органу опіки та піклування, або до суду. Але як встановлено в ході судового розгляду, на час розгляду справи по суті, спір щодо визначення місця проживання дитини, сторонами не заявлений. Таким чином, гарантоване дитині право користування майном належним її батькам, не зникло, так як згідно до Договору поділу майна о є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя укладеного від 21 січня 2020 року (т.1 а.с. 19-20), як нерухоме так і нерухоме майно, які є предметом поділу за вказаним договором, не вибули з права власності батька дитини, і на час розгляду справи також зазначені вище квартири залишаються у праві власності батька дитини, що гарантує їй право на користування та проживання у зазначеному житлі із батьком. Факту порушення відповідачем такого права дитини на проживання та користування належним йому майном з боку позивача не доведено та жодним чином не підтверджено. Натомість відповідачем, під час судового розгляду, заявлено про згоду на проживання дитини разом із ним. Крім того, як встановлено в ході судового розгляду, та підтверджено сторонами, сторони за погодженням між собою, прийняли рішення про проживання спільної дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю, станом на грудень 2019 року, що підтверджено в тому числі і довідками з місця реєстрації останніх, що узгоджується із приписами ч. 1 ст. 160 СК України. Щодо обов`язку матері та батька по утриманню дитини, то як встановлено в ході судового розгляду, зазначене питання вирішувалося за домовленістю сторін, що також підтверджено долученими до справи копіями платіжних доручень (т. 1 а.с. 161-168), а в подальшому вже за рішенням суду, на підставі чого з відповідача на користь позивача стягуються аліменти у заявленому [PERSON] розмірі, що не оспорювалося самою позивачкою під час судового розгляду. Посилання позивача [PERSON] на те що отримані гроші від відповідача [PERSON] у розмірі 733500 гривень станом на час укладання Договору від 21 січня 2020 року, витрачені були позивачем на погашення заборгованостей які вона мала перед третіми особами з посиланням на платіжні доручення (т. 1 а.с. 204-223), не є підставою для визнання недійсним Договору поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя укладеного 21 січня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 29, так як по перше оспорюваний договір не містив умов витрати [PERSON] отриманих за договором 733500 гривень, по-друге проведені платежі [PERSON] не підтверджують того, що вони здійснені саме за рахунок отриманих від відповідача 21 січня 2020 року грошей, і по-третє, отримав 21 січня 2020 року грошові кошту за оспорюваним договором, [PERSON] мала право розпорядження ними на власний розсуд. Крім того, частина платіжок на які посилається [PERSON] мають відомості щодо проведення нею платежів датованих до 21 січня 2020 року. Тим більш, посилання позивачки на наявність в неї зобов`язань перед третіми особами, як встановлено в ході судового розгляду, згідно до пояснень самої позивачки [PERSON] , з підстав здійснення нею підприємницької діяльності, особисто [PERSON] було достовірно відомо як до, так і на час укладання та підписання оспорюваного Договору (т. 1 а.с. 19-20), та при цьому за змістом даного оспорюваного Договору, [PERSON] зазначено, що вона діяла добровільно, вільно, не маючи будь-яких обмежень, або невигідних умов які виникали б при укладанні даного договору, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, що при укладанні Договору відсутні будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані сторонами договору, є відповідним справжньої волі сторін, та на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин. А тому вище зазначені обставини не можуть вплинути на дійсність намірів сторін при укладанні оспорюваного позивачем Договору від 21 січня 2020 року, крім того, зазначені зобов`язання позивача перед третіми особами не були предметом врегулювання даного договору, та наявність у позивача заборгованості перед третіми особами, достовірно було відомо позивачу [PERSON] на час укладання оспорюваного Договору. Таким чином, встановивши всі фактичні обставини справи, всебічно їх дослідив, визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не доведено обґрунтованість заявлених позовних вимог, які не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, та повністю спростовані фактичними обставинами, показами сторін, свідків, поясненнями нотаріуса, та змістом самого оспорюваного Договору, що є наслідком відмови в задоволені заявлених позовних вимог з заявлених позивачем підстав, у повному обсязі, так як про всі істотні умови Договору сторони станом на 21 січня 2020 року, тобто на час його укладання, були обізнані, будучи вільними у прийнятті рішення (дій тощо) щодо укладення оспорюваного Договору, що підтверджено як поясненнями сторін так і показами свідків, поясненнями нотаріуса викладених письмово, з яких також встановлено, що саме [PERSON] займалася питаннями підготовки до укладення оспорюваного Договору, взявши на себе ініціативу такого поділу, будучи обізнана про обсяг майнових прав як власних так і [PERSON] , враховуючи власні інтереси та інтереси дитини, яка не втрачала і не набувала внаслідок укладання оспорюваного Договору будь-яких майнових прав, що виключало участь та отримання дозволу від Органу опіки та піклування, в розумінні приписів ст. 19, ч. 4 ст. 177 СК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 8.Судові витрати. Позивачем при зверненні із позовом понесені судові витрати з оплати судового збору на суму 10530,00 гривень, що підтверджено квитанцією (т. 1 а.с. 1). Також позивачем понесені судові витрати з оплати судового збору за звернення із заявою про забезпечення позову (т. 1 а.с. 58), на суму 420,00 гривень. При цьому 01 лютого 2022 року від представника позивача - адвоката Баранової Л.Я. подано заяву про повернення помилково сплаченого судового збору, згідно до якої заявлено про те, що заявляючи одну позовну вимоги немайнового характеру, позивачем на час звернення із позовом у 2020 році повинен був сплачений судових збір у розмірі 908 гривень, але при цьому сплачено суму значно вище, а саме 10530,00 гривень, що є підставою для повернення надмірно сплаченої суми судового збору у розмірі 9622 гривні, як помилково сплаченої суми. Так, згідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», - Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Враховуючи зазначене, та те що станом на час звернення із позовом, та в подальшому позивачем заявлено і підтримано одну позовну вимогу щодо визнання оспорюваного Договору недійсним, тому зазначене клопотання сторони позивача про повернення суми судового збору як більшого розміру ніж встановлено законом, є обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо понесених судових витрат стороною позивача у розмірі сплаченого судового збору в розмірі 908 гривень 00 копійок, то такі витрати з підстав відмови у задоволені позовних вимог вцілому, покладаються на сторону позивача і відшкодуванню не підлягають. Відповідачем [PERSON] понесені витрати з оплати судового збору за звернення із заявою про зустрічне забезпечення в сумі 420,40 гривень (т.1 а.с. 94), та про забезпечення позову в сумі 454,00 гривень (т. 2 а.с. 1). Також представником відповідача подано заяву про стягнення на користь відповідача понесених ним витрат на отримання правової допомоги наданої адвокатом згідно до Договору про надання послуг консультування та правової допомоги адвоката № 11 від 04 вересня 2020 року, акту виконаних робіт від 27.01.2022 року, та квитанції прибуткового касового ордеру від 27.01.2022 року, за загальним розміром 12400 гривень, які складаються із: 1000,00 гривень - надання консультації та складання відзиву на першочерговий позов; 800,00 гривень - за складання відзиву на уточнену позовну заяву, 500,00 гривень - складання заперечення на відповідь на відзив; 500,00 гривень складання заяви про забезпечення позову; 800 гривень за одну годину участі в судових засідань за кількістю 12 судових засідань (т.2 а.с. 108-114). Ч. 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, - до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу. П. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. А тому заявлені стороною відповідача витрати з оплати послуг за договором про надання послуг консультування та правової допомоги адвоката № 11 від 04 вересня 2020 року, є обґрунтовані заявленим розрахунком та доказами понесених витрат, і підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Outcome: approved