Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок, вказуючи, що 14.09.1999 року за договором купівлі - продажу вона придбала у [PERSON] у власність житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу будинку був зареєстрований на Краматорській Універсальній біржі «Примус». 04.10.1999 року вказаний договір було зареєстровано в БТІ, інформацію внесено до реєстру за № 616-13-67, проте нотаріально не посвідчений. Через це 02.12.2021 року позивач отримала відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на зазначений будинок, тому просить визнати за нею право власності на будинок. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання, не прибув, подав заяву про розгляд справи без його участі, просив ухвалити обґрунтоване рішення за наявними документами у справі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З договору купівлі - продажу від 14.09.1999 року судом встановлено, що позивач придбала у [PERSON] у власність житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , вартістю 5000 грн., які вона заплатила продавцю до підписання договору, а продавець [PERSON] передав йому будинок та ключі від нього. Договір купівлі-продажу будинку був зареєстрований Краматорською Універсальною біржею «Примус» за № 367. ( а.с.5) На теперішній час позивач зареєстрована та мешкає в зазначеному будинку.(а.с. 4) 04.10.1999 року в БТІ м. Слов`янськ було зареєстровано право власності позивача на вказаний будинок, інформацію про право власності внесено до реєстрової книги за № 616-13-67.( а.с.5, зворот) Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу будинку за адресою: [ADDRESS] за № 367 від 14.09.1999 року, був укладений між [PERSON] та позивачем, але нотаріально посвідчений не був. 02.12.2021 року державним реєстратором Виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області прийнято рішення про відмову у державній реєстрації права власності на вказаний житловий будинок.(а.с. 11) Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р. нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 ст. 48 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р. по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до частини 2 ст.47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р., який діяв на час укладення угоди купівлі-продажу спірного будинку, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року № 3 Про судову практику в справах про визнання угод недійсними (із змінами згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.98 року № 15), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105,114 ЦК). Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р. за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. При укладенні біржового контракту усі вимоги були виконані повністю, претензій до покупця за контрактом продавець не мав. Позивач вважав, що укладений договір є законним, оскільки згідно ст. 15 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-XII «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають. Згідно п.1.1, п.1.7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, який діє з 7 березня 2012 року, правочини щодо відчуження майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується. Крім правовстановлюючого документа на житловий будинок, квартиру садибу та інше нерухоме майно, якщо воно підлягає реєстрації, долучається витяг із Реєстру прав власності на нерухоме майно. Будь-які перешкоди для нотаріального посвідчення договору на час його укладення були відсутні, але договір не був посвідчений нотаріально в зв`язку із неправильним тлумаченням на той час ст.15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якого угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що не виключало дотримання при його укладенні вимог ст. 227 ЦК УРСР 1963 р. Крім того, відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права та інтересу є визнання права. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не забороняються законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Місцезнаходження продавця будинку позивачу не відоме, що виключає можливість позивача оформити нотаріально договір купівлі - продажу. За таких обставин суд вважає, що наявні всі підстави для визнання дійсним купівлі-продажу житлового будинку, оформлений 14.09.1999, укладений між позивачем та [PERSON] стосовно домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та задоволення вимог позивача щодо визнання її права власності на вказаний будинок. На підставі ст.ст. 47, 48, 224, 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, ст.ст.328, 334 ЦК України,

Outcome: approved