Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовну заяву обґрунтовує тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбу з 28.04.2007 року. У період шлюбу народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя не склалося через відмінність у поглядах на життя, відсутнє взаєморозуміння, втратили почуття любові та поваги один до одного. Сімейні відносини із відповідачем припинені з грудня 2020 року, сторони не ведуть спільний бюджет та господарство, а тому позивач не вбачає підстав для збереження шлюбу в подальшому. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.12.2021 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Від позивачки [PERSON] на адресу Деснянського районного суду м. Києва надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти надання строку на примирення заперечує. Від відповідача [PERSON] на адресу Деснянського районного суду м. Києва надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовну заяву визнає, проти розірвання шлюбу не заперечує. За таких обставин, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи у відсутність сторін. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 28 квітня 2007 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 507. У період шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та втратили один до одного почуття поваги і любові. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позовної заяви в суді, примирення між сторонами не відбулось. Кожна з сторін не вважає можливим збереження сім`ї. При таких обставинах суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Таким чином, вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України уразі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір у розмірі 454,00 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 454,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved