Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

[PERSON] 06 жовтня 2020 року звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», та просить скасувати наказ №911/ос від 11.09.2020 року Виробничого підрозділу Пасажирське вагонне депо станції Одеса-головна регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про звільнення його, [PERSON] , та поновити на роботі. Підставою тому зазначав те, що він працював на посаді начальника поїзда (пасажирського) цех №22 начальник поїздів на умовах контракту. Обов`язковою умовою прийому на посаду та підписання контракту було написання заяви про звільнення за «угодою сторін» без зазначення дати звільнення. Позивач змушений був погодитись на такі умови прийняття на роботу, бо за фахом може працювати лише на залізниці. Точний зміст заяви про звільнення «за угодою сторін», яку він написав під час прийому на роботу, він не пам`ятає, а відповідач на письмовий запит про надання копії вказаної заяви, відмовив у наданні копії. В період з 10.09.2020 по 11.09.2020 він перебував на робочому місці в потязі 107/108 сполученням Ужгород-Одеса. Один з провідників 10.09.2020 був відсторонений від роботи через те, що був у стані явного алкогольного сп`яніння. Через зазначені обставини всю бригаду 11.09.2020 зустріли працівники поліції та пасажирського вагонного депо станції «Одеса головна» та за вказівкою керівництва пасажирського вагонного депо бригада провідників потягу 107/108 після прибуття потягу на станцію Одеса-головна 11.09.20020 об 14 годині 51 хвилині була направлена на освідування на стан алкогольного сп`яніння. Транспортування відбувалось на автомобілі для перевезення спецконтингенту (затриманих чи заарештованих). Жоден провідник не був у стані алкогольного сп`яніння, за висновками освідування - тверезі. Вказана подія набула значного резонансу в мережі інтернет та на сайті Укрзалізниці. Мабуть саме з резонансом, який викликала зазначена подія, пов`язані наступні дії посадових осіб відповідача. Зазначені посадові особи, скористались заявою позивача про звільнення за «угодою сторін», яка була написана під час призначення на посаду [PERSON] та звільнили його. 11.09.2020 наказом №911/ос начальника депо С.В. Сидоренко позивача було звільнено з 15.09.2020 року. В наказі про звільнення та трудовій книжці зазначено у якості підстави звільнення п. 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін). Він заяву про звільнення за угодою сторін 11.09.2020 не писав, не мав наміру звільнятись, не було його волевиявлення на звільнення. Відповідач скористався заявою, яка була написана раніше під примусом, тому наказ про звільнення слід скасувати та поновити його на робочому місці. Основною підставою для скасування наказу є відсутність волевиявлення працівника на звільнення, підробка заяви про звільнення щодо дати звільнення та дати написання заяви. З 12.09.2020 року по 16.09.2020 року позивач перебував на лікарняному. Відповідач не мав права звільнити позивача під час перебування його на лікарняному. Представник відповідача Мацалишенко А. С. 12.11.2020 надала відзив на позовну заяву, згідно якого просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вказувала, що 03.09.2018 року між позивачем та відповідачем були створені трудові відносини, результат яких - укладений контракт № 138, строком дії до 02.09.2024 року. В обґрунтуванні позивних вимог позивач вводить суд в оману твердженням, що обов`язковою умовою прийому на посаду та підписанням контракту було написання заяви про звільнення за угодою сторін без зазначення дати звільнення. Такі умови прийняття на роботу не передбаченні законодавством, а тому не могли застосовуватися працівниками відділу кадрів виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» при прийнятті позивача на роботу. 11.09.2020 на контакт-центр «Якість та сервіс» надійшло звернення від пасажирки поїзда №107/108 сполученням Ужгород-Одеса, відносно того, що у вагоні була бійка між ППВ та члени поїзної бригади перебувають у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, у соціальній мережі FaсеЬоок одним з пасажирів поїзда було опубліковано відеозапис, переглянувши який було встановлено, що особа, якій по ст.Воловець надавалася медична допомога працівниками швидкої є працівник пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна, а саме провідник пасажирського вагона [PERSON] (таб.№1493). Крім того, пасажир під час зйомки відеозапису стверджував, що всі члени поїзної бригади перебувають у стані алкогольного сп`яніння. Задля встановлення (спростування) фактів зазначених у зверненні, після прибуття поїзду №107/108 сполученням Ужгород-Одеса членам поїзної бригади було запропоновано пройти освідування на стан алкогольного сп`яніння. Після отримання добровільної згоди членів поїзної бригади, керівництвом пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна було надано транспортний засіб, для транспортування осіб до медичного закладу. Відповідно до протоколів медичного огляду для встановлення факту вживання психотропної речовини та стану сп`яніння комунального некомерційного підприємства «Одеський медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради працівники тверезі. 11.09.2020 позивачем було надано заяву про звільнення за угодою сторін, що і було підставою видання наказу про припинення контракту №911/ОС від 11.09.2020. Аналізуючи положення ч. 4 ст. 40 КЗпП України, роботодавець за своєю ініціативою забороняється звільняти працівника у період його тимчасової непрацездатності. Виключення становлять випадки повної ліквідації підприємства та нез`явлення працівника на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. Що ж стосується звільнення працівника за угодою сторін, то жодних обмежень для працедавця чинне законодавство України не передбачає. Позивач та його представник адвокат Колосович В. В. у судовому засіданні підтримали вимоги позову та просили його задовольнити. Представники відповідача Мацалишенко А. С. і Саджинський Н. Я. у судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні повністю. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 03.09.2018 між Пасажирським вагонним депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та провідником пасажирських вагонів [PERSON] було укладено контракт № 138, зі строком дії з 03.09.2018 по 02.09.2019 включно. Наказом Виробничого підрозділу Пасажирське вагонне депо станції Одеса - Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» № 1579/ОС від 03.09.2018 [PERSON] був переведений начальником поїзда (пасажирського) цеху №22 - начальники поїздів на умовах контракту. Додатковою угодою від 03.09.2018 №138, строк дії контракту було продовжено до 02.09.2024 включно. 11.09.2020 на контакт-центр «Якість та сервіс» надійшло звернення від пасажирки поїзда №107/108 сполученням Ужгород-Одеса, відносно того, що у вагоні була бійка між ППВ та члени поїзної бригади перебувають у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, у соціальній мережі FaсеЬоок одним з пасажирів поїзда було опубліковано відеозапис, переглянувши який було встановлено, що особа, якій по ст.Воловець надавалася медична допомога працівниками швидкої є працівник пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна, а саме провідник пасажирського вагона [PERSON] . Крім того, пасажир під час зйомки відеозапису стверджував, що всі члени поїзної бригади перебувають у стані алкогольного сп`яніння. Задля встановлення (спростування) фактів зазначених у зверненні, після прибуття поїзду №107/108 сполученням Ужгород-Одеса членам поїзної бригади було запропоновано пройти освідування на стан алкогольного сп`яніння. Після отримання добровільної згоди членів поїзної бригади, керівництвом пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна було надано транспортний засіб, для транспортування осіб до медичного закладу. Відповідно до протоколів медичного огляду для встановлення факту вживання психотропної речовини та стану сп`яніння комунального некомерційного підприємства «Одеський медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради працівники тверезі. Наказом №911/ОС від 11.09.2020 було звільнено [PERSON] з 15.09.2020 з посади начальника поїзда (пасажирського), за п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Підставою звільнення була заява [PERSON] від 11.09.2020. У наказі міститься підпис [PERSON] про ознайомлення з наказом 17.09.2020. Згідно листка непрацездатності, [PERSON] перебував на лікарняному з 12.09.2020 по 16.09.2020. Висновки суду підтверджуються матеріалами справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У частині третій статті 21 КЗпП України визначено, що контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору. Пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 404/3049/15-ц (провадження № 6-1269цс16) Верховний Суд України вказав на те, що, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 04 листопада 2019 року у справі № 761/19141/16-ц (провадження № 61-26651св18), від 23 грудня 2019 року у справі № 233/1563/18 (провадження № 61-47560св18), від 24 березня 2020 року у справі № 553/629/18 (провадження № 61-48739св18). Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути укладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №21-2201 від 22.09.2021, рукописний запис «11.09.2020» у заяві від 11.09.2020 року від імені [PERSON] , виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Таким чином, непроставлення у заяві дати звільнення свідчить про відсутність волевиявлення працівника на припинення трудового договору за взаємною угодою сторін. Саме такий правовий висновок щодо застосування пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України викладено у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 825/3587/15-а (провадження № К/9901/28040/19), від 07 жовтня 2020 року у справі № 236/1286/19 (провадження № 61-2567св20), від 04 серпня 2021 року у справі № 711/2175/20 (провадження № 61-12674св20), від 07 жовтня 2021року у справі № 541/1684/20 (провадження № 61-9439св21). Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи вищенаведені обставини, позовні вимоги про скасування наказу №911/ос від 11 вересня 2020 року та поновлення позивача та роботі підлягають задоволенню. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Згідно абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Крім того, положеннями розд. ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Ураховуючи, що звільнення позивача сталося з 15.09.2020, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за липень і серпень 2020 року. Згідно Довідки від 31.01.2022, середня заробітна плата за останні два місяці на момент звільнення склала 11308,46 грн. Кількість днів вимушеного прогулу в період з 15.09.2020 по 02.02.2022 складає 347 робочих днів. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 525,97 грн. ((11308,46 + 11308,46) : 43 - кількість робочих днів у липні-серпні 2-2- року). Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 182511,59 грн. (525,97 грн. - середньоденна заробітна плата х 347 робочих днів), що і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 2665,91 грн. Також з відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на користь позивача витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи у розмірі 7207,62 грн.

Outcome: approved