Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду із даним позовом до відповідача - [PERSON] , в обґрунтування якого вказала, що вони з відповідачем є співвласниками житлового будинку разом із прилеглими до нього господарськими будівлями і спорудами, та земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Кожному із них належить право власності на Ѕ частину вказаних житлового будинку та земельної ділянки. Через суперечки між сторонами з приводу користування нерухомим майном, між ними постійно виникають конфлікти, тому позивачка змушена звернутися до суду із позовом про поділ у натурі між співвласниками житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за вищевказаною адресою, відповідно до розміру їх часток у праві власності. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, уточнили їх після проведення судової будівельно-технічної експертизи, та просили провести поділ будинку та земельної ділянки в натурі за першим варіантом висновку судової будівельно-технічної експертизи № 125-056 від 18.09.2019 р., який був розроблений експертом РТПП Миколаївської області Лесків С.А. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти позову та пояснили, що через наявність самочинно збудованих споруд та невідповідність фактичних розмірів споруд тим, які відображені у технічному паспорті, наданому позивачкою та у висновку експертизи, поділ спірного житлового будинку та земельної ділянки є неможливим. Заслухавши пояснення учасників справи, та дослідивши здобуті судом письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судовим розглядом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 05.11.1991 р., посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. за реєстр. № № 1-3867, та рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.09.2015 р. (цивільна справа № 488/253/15-ц), позивачці [PERSON] та відповідачу [PERSON] належить по 1/2 частині житлового будинку разом із прилеглими до нього господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] . На підставі державного акту на право власності від 29.12.2003 р. та рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29.03.2016 р. (цивільна справа № 488/4833/15-ц), позивачці [PERSON] та відповідачу [PERSON] належить по 1/2 частині земельної ділянки, площею 0,10 га за цією ж адресою. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом. Відповідно до частин першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Стаття 358 ЦК України визначає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності а нього припиняється. При поділі в натурі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто скласти окремий об`єкт нерухомого майна у розумінні статті 181 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що сторони по даній справі є колишнім подружжям і між ними періодично виникають суперечки і конфлікти з приводу користування житловим будинком і прилеглими до нього спорудами, а також з приводу земельної ділянки, на якій вони розміщені. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 125-056 від 18.09.2019 р., який був розроблений експертом РТПП Миколаївської області Лесків С.А., визначено, що провести поділ спірного житлового будинку з господарськими будовами і спорудами на самостійні ізольовані квартири, враховуючи планування та об`ємно - планувальні характеристики житлового будинку, інженерні комунікації, згідно ідеальних часток співвласників та наближених до ідеальних часток співвласників, у складі житлових і допоміжних приміщень, регламентованих вимогами ДБН В.2.2-15-2005 «Будівлі і споруди. Житлові будинки. Основні положення» - технічно можливо. При цьому експертом запропоновано відповідно до ідеальних часток співвласників наступний варіант поділу в натурі житлового будинку : -у користування першого співвласника пропонується виділити частину житлового будинку літ. «А, А?» у складі: житлової кімнати літ. 1-6 площею 17,8 кв.м.; житлової кімнати літ. 1-7 площею 10,40 кв.м. та кухні літ. 1-8 площею 13.8 кв.м. Разом по частині житлового будинку пропонується виділити приміщень площею 42,0 кв.м., вартістю 45 896 грн.; -із надвірних господарських будівель і споруд першому співвласнику пропонується виділити: ? сарай літ. Ж, площею 19,50 кв.м.; ? навіс літ. З, площею 15,9 кв.м.; ? гараж-майстерня літ. Т, площею 73,4 кв.м.; ? 1/2 частину воріт та хвіртки № 3,6; ? 1/2 частину огорожі № 7,9; ? 1/2 частину замощення № І Всього інвентарною вартістю 139 498 грн., при цьому реальна частка першого співвласника становитиме 50/100 частин, що відповідає його ідеальній частці у праві власності на даний будинок. -у користування другого співвласника пропонується виділити частину житлового будинку літ. «А, А?» у складі: коридору літ. 1-1 площею 7,40 кв.м.; ванни літ. 1-2 площею 3,5 кв.м.; вбиральні літ. 1-3 площею 1,7 кв.м.; житлової кімнати літ. 1-4 площею 14,0 кв.м.; житлової кімнати літ. 1-5 площею 12,1 кв.м.; коридору літ. 1-9 площею 7,5 кв.м. та котельні літ. 1-10 площею 5,2 кв.м.; -із надвірних господарських будівель і споруд другому співвласнику пропонується виділити: ? сарай літ. Б, площею 23,7 кв.м.; ? гараж-літню кухню літ. В, площею 53,7 кв.м.; ? баню літ. С, площею 26,0 кв.м.; ? вбиральню літ. Щ, площею 2,8 кв.м.; ? зливну яму літ. № 8; ? 1/2 частину воріт та хвіртки № 3,6; ? 1/2 частину огорожі № 7,9; ? 1/2 частину замощення № І Всього інвентарною вартістю 141 070 грн., при цьому реальна частка другого співвласника становитиме 50/100 частин, що відповідає його ідеальній частці у праві власності на даний будинок. Проведення даного варіанту поділу потребує проведення ремонтно-будівельних робіт по переобладнанню житлового будинку, опис яких викладений у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 125-056 від 18.09.2019 р. Щодо поділу в натурі земельної ділянки по [ADDRESS] , то експертом запропонований один варіант такого поділу, виходячи із особливостей розташування житлового будинку та частин будинку і надвірних господарських будівель і споруд, що пропонується виділити співвласникам. Зокрема, кожному із співвласників пропонується виділити земельні ділянки площею по 500 кв.м., розміри яких та розділова межа між якими викладена у висновку експертизи та Додатку №2 до цієї експертизи. Аналізуючи висновок судової будівельно-технічної експертизи № 125-056 від 18.09.2019 р. у сукупності з іншими, зібраними по справі письмовими доказами, суд прийшов до висновку про неможливість поділу в натурі спірного житлового будинку разом із господарськими та побутовими будівлям і спорудами, а також спірної земельної ділянки, виходячи із наступного. Так, із мотивувальної частини висновку судової будівельно-технічної експертизи № 125-056 від 18.09.2019 р. вбачається, що експертом брались до уваги відомості щодо спірного житлового будинку і прилеглих до нього господарських та побутових будівель і споруд, що вказані в технічному паспорті, виготовленому ММБТІ від 12.02.2016 р. (а.с.а.с. 9-11). При цьому і в експертизі і у вказаному техпаспорті зазначено про відсутність за даною адресою самовільно побудованих будівель і споруд. Цей техпаспорт був наданий позивачкою при подачі даного позову. Між тим, із наданого відповідачем техпаспорту, виготовленому ММБТІ станом на 27.07.2020 р. (а.с.а.с. 133-139), вбачається, що за адресою: [ADDRESS] наявні самочинно збудовані споруди - нежитлова прибудова літ. А?, розміром 1,35 х 6,80; житлова прибудова літ. А?, розміром 13,60 х 5,60 та нежитлова прибудова літ. А? розміром 7,60 х 4,60. Відсутність правовстановлюючих документів на вказані самочинно збудовані споруди підтверджується також довідкою Миколаївського МБТІ № 2-762 від 27.07.2020 р. (а.с. 131). Співставленням площі житлового будинку, вказаної у технічних паспортах від 12.02.2016 р. та від 27.07.2020 р. вбачається, що у них вказані різні площі житлового будинку - 93,4 кв.м. та 184,3 кв.м. відповідно. Допитана у судовому засіданні експерт [PERSON] , яка проводила судову будівельно-технічну експертизу, суду пояснила, що вихід на місце проводився у присутності обох сторін та їх представників, що мали можливість надати свої побажання та пропозиції щодо поділу нерухомого майна в натурі. При цьому жодна із сторін не повідомляла про наявність самочинно збудованих будівель, і матеріали, що були у розпорядженні експерта, також на це не вказували. Тому експертиза була проведена на наявних матеріалах, і на даний час вона не відповідає тим спорудам, які фактично розміщені за цією адресою. В силу ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами. Відповідно до ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Положення ст. 113 ЦПК України були роз`яснені судом у судовому засіданні учасникам справи, клопотань щодо призначення по справі повторної /додаткової експертизи до суду не надійшло. Суд також вважає необхідним зазначити, що самочинно збудоване нерухоме майно за своєю правовою природою не є об`єктом права власності, а тому воно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04.12.2013 р. у справі № 6-130цс13, від 30.09.2015 р. у справі № 6-286цс15 та Верховним судом у постановах від 06.03.2019 р. у справі N 61-44133св18 та від 03.06.2020 р. у справі N 722/1882/16-ц. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов. Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої ст. 376 ЦК України. Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України № 146 від 05.09.2003 р. При цьому за змістом частини першої ст. 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Крім цього, на думку суду, не підлягає поділу в натурі також і спірна земельна ділянка, на якій розміщений спірний житловий будинок з надвірними господарськими будівлями, адже норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не передбачають можливості її поділу з урахуванням лише розташованих на ній господарських будівель, без поділу в натурі будинку, до якого ці будівлі приналежать та який також розташований на цій земельній ділянці. До того ж, із кадастрової зйомки земельної ділянки станом на 13.02.2020 р. (а.с. 132) вбачається, що фактична площа спірної земельної ділянки становить - 0,1487 га, що перевищує площу цієї земельної ділянки - 0,10 га, що зазначена у правовстановлюючих документах сторін - державному акті на право власності на земельну ділянку серії МК № 003302 від 29.12.2003 р. (а.с. 12) та рішенні Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29.03.2016 р. (а.с. 7). Натомість у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 125-056 від 18.09.2019 р. (а.с. 76) експертом зазначено, що згідно правовстановлюючих документів та геодезичної зйомки земельної ділянки, виконаної ФОП [PERSON] станом на червень 2019 р. (а.с. 85), площа спірної земельної ділянки, у тому числі, її фактична площа, становить - 1 000 кв.м. (0,10 га). І саме така площа бралась експертом до уваги при розробці варіанту поділу земельної ділянки в натурі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав, що викладені судом вище. На підставі ст. 141 ЦПК України позивачці не відшкодовуються понесені нею судові витрати через те, що їй відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed