Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням уточнень просить поділити спільне майно подружжя - будинок з надвірними будівлями, розташований на земельній ділянці у [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності. Визнати за позивачем право власності на будинок з надвірними будівлями, розташований на земельній ділянці у м. Харкові за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що позивач перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 16.09.2011 року, який на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 30.06.2020 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають спільних дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] які на момент подання даної позовної заяви проживають з позивачем та перебувають на його утриманні. В період шлюбу у 2013 році сторонами був придбаний будинок у м. Харкові який зареєстрований на Відповідачку, за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 30 серпня 2013 року за № 369737, зареєстрованого в реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 4017. Будинок був придбаний без всяких зручностей, без води, без каналізації, тільки газ був проведений. Куплений був за 160 000 (сто шістдесят тисяч) гривень, на даний час майно оцінене у 262 536, 00 грн. З 2014 року по цей час позивач власними силами та силами найманих працівників (без ніякої допомоги Відповідача) провів воду у будинок, зробив зливну яму, прибудову,заїзд, поставив ворота, збудував новий сарай, бесідку, зробив насосну станцію та накупив техніку, меблі та інше. За весь період існування цього будинку відповідач жодної копійки не внесла в цей будинок, жодного разу не вносила комунальні платежі та не турбувалася про житло. З жовтня 2014 року відповідачка переїхала жити до Росії та наданий час там мешкає до України повертатися не збирається і мешкати в м. Харкові взагалі не планує. 14 липня 2021 року відповідачка [PERSON] подала відзив на позовну заяву в якій просила у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна відмовити. В обґрунтування відзиву зазначає, що спірний будинок з надвірними будівлями, розташований на земельній ділянці у [ADDRESS] , був 30.08.2013 року придбаний на спадкові гроші відповідача після продажу 20.07.213 року будинку, який дістався відповідачу за заповітом після смерті матері. Спірний будинок був оформлений на відповідача. А також на гроші відповідача проводився ремонт, була встановлена свердловина, зливна яма. Фінансовий внесок позивач не робив оскільки жодного доходу не має та мав, відповідач працювала та працює в Росії приватним підприємцем. Також відповідач зазначає, що позивач проживає в домі відповідача за адресою: [ADDRESS] , а свою квартиру в якій зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , позивач здає в аренду. Позивач добровільно залишати будинок відповідача не бажає, постійно погрожує та не пускає в будинок. 16 серпня 2021 року позивач подав відповідь на відзив в якому просить повністю задовольнити позов. В обгрунтування відповіді на відзив позивач зазначає, що він заперечує проти доводів викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву, оскільки відповідачем не на надано підтверджень, що будинок був придбаний за її кошти. Свердловина була збудована за дитячі кошти, які сторони отримали при народження молодшого сина. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.06.2021 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.11.2021 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляд. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні в режимі відеоконференції проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. З матеріалів справи судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який зареєстровано 16.09.2011 року у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 467, та який було розірвано 30.06.2020 року, що підтверджується копією свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER] від 16.09.2011 року та копією рішення Ленінського районного суду від 30.06.2020 року, яке набрало законної сили 03.08.2020 року. 30.08.2013 року [PERSON] придбала житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 30.08.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4017, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 8701392 від 30.08.2013 року. Відповідно до п. 7 договору від 30.08.2013 року договір укладається за згоди [PERSON] - чоловіка покупця, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В. 30.08.2013 року, реєстровий № 4016. Допитаний у судовому засіданні 07.12.2021 року у якості свідка, сусід [PERSON] , пояснив що відповідача знав не довго. З позивачем та його родиною спілкується, знайомі з 2017 року. Зі слів позивача будинок належить відповідачу, про спільні кошти йому нічого не відомо. Допитана у судовому засіданні 07.12.2021 року у якості свідка, сусідка [PERSON] пояснила, що будинок був у погано стані, позивач прибудував будинок. Відповідача бачила до 2014 року, потім відповідач поїхала та рідко навідувалася, останній раз бачила відповідача влітку 2020 року коли сторони викликали поліцію. Зараз в будинку проживають позивач та один син, позивач хороший батько. Кому належить будинок та за чиї кошти куплений їй не відомо. Допитана у судовому засіданні 07.12.2021 року у якості свідка, бабуся позивача [PERSON] пояснила, що відповідача знає з 2006 року. Будинок був у незадовільному стані, ремонт робив позивач. Свідок та брати позивача допомагали з ремонтом. Знайома з батьком відповідача, який з ремонтом не допомагав. Позивач хороший батько. Відповідач приїздила рідко, зі слів дітей била їх. Будинок був придбаний за спільні кошти. Позивач працював та отримував кошти, чи привозила кошти відповідач не відомо. Відповідач з 2007 року по 2014 рік в м. Харкові не працювала. Допитаний у судовому засіданні 07.12.2021 року у якості свідка, друг сім`ї та чоловік сестри позивача [PERSON] пояснив, що з відповідачем знайомий з 2005 року. Батько відповідача з будівництвом не допомагав. Чув, що відповідач зловживає спиртними напоями. Будинок був придбаний спільно з відповідачем. Будинок будував позивач з братами, для будівництва позивач продав власне майно. Невідомо чи передавала відповідач кошти. Позивач чесний та порядна людина. Відповідач приїздить рідко. Дитина повідомляла, що відповідач його била. Знав матір відповідача та знає, що відповідач отримала спадщину. Позивач працював в 2013 році, розлучився в 2020 році. Допитаний у судовому засіданні 07.12.2021 року у якості свідка, друг позивача [PERSON] пояснив, що позивач та відповідач придбали будинок разом. З відповідачем познайомився в 2010 році. Позивач робив ремонт за власні кошти.Відповідач була проти ремонту будинку. Позивач робить все для дітей. Відповідач не допомагала з ремонтом, пиячила. Зі слів позивача знає, що позивач їздив до дітей в Росію. Свідок приїздить до позивача 2 рази на місяць. Позивач не повідомляв про переобладнання опалення. Газ в будинку зараз є. В письмових поясненнях свідка брата позивача, [PERSON] зазначено, що будинок був придбаний без зручностей, допомагав позивачу добудовувати. Позивач сам вкладав свої кошти в будинок, продав свою дачу та машину. Позивач всі роки сплачував комунальні послуги за будинок. Відповідач ні разу не сплачувала комунальні платежі, городом не займалася, не консервувала. В письмових поясненнях свідка друга сім`ї, [PERSON] зазначено, що позивач зустрів відповідачку в 2005 році і вони почали жити разом. У 2013 році позивач та відповідач придбали будинок. За весь період позивач його будував, ремонтував. Позивач наймав робітників для будівлі будинку та його родичі йому допомагали. За для ремонту продав свій будинок у смт. Козача ЛОпань та гроші вкладав в будинок. Відповідачка жодної копійки не надала для ремонтну будинку. З 2018 року позивач сам виховує дітей, оскільки відповідач їх покинула та живе для себе та дуже рідко приїжджає. Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які відповідно до ч. 1 ст.7 Сімейного кодексу України регулюються Сімейним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами. Згідно з положеннями ст. 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначає СК України. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Враховуючи, що житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , придбаний 30.08.2013 року, тобто набутий подружжям за час шлюбу, а тому вказане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Приймаючи до уваги встановлену чинним законодавством рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину нерухомого майна, придбаного за підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2013 року. Щодо посилань позивача в позовній заяві на обставини необхідності відсутплення від рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, зокрема на істотне збільшення вартості майна та неналежне виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків суд зазначає наступне. Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З указаного вбачається, що обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд зазначає, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт неналежного виконання відповідачем батьківських обовязків (наявність рішення суду про позбавлення батьківських прав, висновку служби у справах дітей, тощо) та істотного збільшення вартості майна (висновками експертиз, тощо). Щодо посиланнь відповідача в своєму відзиві та поясненнях, що спірне майно було придбано за її власні кошти, яки вона отримала від продажу іншого успадкованого майна, суд також зазначає, що відповідачем на підтвердження цього факту не надано належних, допустимимих та достатніх доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державахучасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.) З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що позивач та відповідач згідно Закону України "Про судовий збір" звільнені від сплати судового збору, судовий збір суд відносить за рахунок держави.

Outcome: partial