Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

01.12.2021 позивач, з врахуванням заяви поданої 28.12.2021 в порядку ст. 49 ЦПК України, звернулась до суду з даним позовом. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі, який розірвано22.07.2016. У шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із нею. Зазначає, що згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі №442/2704/16-ц від 22.07.2016 з відповідача на її користь стягуються аліменти в твердій грошової сумі в розмірі 550 грн. щомісячно. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26.10.2017 у справі №442/7260/17 з відповідача на її користь стягуються аліменти в твердій грошової сумі в розмірі 550 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Разом з тим, стягнутий судом розмір аліментів на даний час далеко не відповідає ні встановленому законом мінімуму при стягненні аліментів на дитину відповідного віку, ні половині фактичних витрат, які вона самотужки несе на утримання неповнолітнього сина, з метою його гармонійного розвитку та виховання. Це зокрема, вбачається у значному збільшенні прожиткового мінімуму на одну особу віком від 6-ти до 18-ти років, який на даний час становить -2618,0 грн., а також у значному підвищенні цін на споживчі товари, речі повсякденного вжитку, комунальні послуги та продукти харчування порівняно з 2017 роком. На даний час вона отримує 50% прожиткового мінімуму на одну особу віком від 6-ти до 18-ти років, тобто близько 1200,0 грн. на місяць. Однак, такий розмір аліментів далеко не покриває половини фактичних витрат на утримання сина [PERSON] , [INFO] . Звертає увагу суду на те, що сама без допомоги відповідача займається вихованням сина [PERSON] , який проживає разом з нею на [ADDRESS] , де щомісячно сплачує комунальні послуги в розмірі щонайменше 2000 грн. Крім того, на даний час вона не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 14.10.2020. Наведені обставини об`єктивно погіршують її матеріальний стан, а відповідно й матеріальний стан неповнолітнього сина [PERSON] , та свідчать про зміну їхнього матеріального стану, що є підставою для звернення до суду з даним позовом. Також просить суд врахувати ту обставину, що згідно медичних документів, син [PERSON] має хронічне захворювання: алергічний риніт, що вимагає постійного придбання ліків для відновлення його здоров`я та оплату за проведення аналізів, на що щомісячно вона витрачає близько 1000,00 грн. Крім того, син [PERSON] відвідує спортивну секцію з плавання на платній основі, а також репетиторство з математики, що потребує додаткових коштів на його гармонійний розвиток та виховання. Зазначає, що значних витрат вимагає придбання для сина [PERSON] (12 років) щосезону одягу, взуття, зошитів, книжок, канцелярського приладдя. Більше того, дистанційна форма навчання, запровадження поширенням корона вірусної хвороби, зумовила придбання планшету, вартість якого становить 6331,0 грн. Однак, нажаль відповідач у вказаних витратах участі не приймає, лише сплачує щомісяця 50% прожиткового мінімуму на одну особу віком від 6-ти до 18-ти років, тобто близько 1200,00 грн. Більше того звертає увагу суду на те, що відповідач не цікавиться розвитком і вихованням сина, його повсякденними потребами, та інтересами в житті. У той же час, у відповідача немає на утриманні інших неповнолітніх чи непрацездатних осіб, тому просить стягувати з відповідача аліменти на сина [PERSON] в розмірі ј частини зі всіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 02.12.2021 та повторно 09.12.2021 направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідача, що містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на який судом отримано 05.01.2022. Ухвалою від 02.12.2021 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 23.12.2021, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. 10.12.2021 відповідачем подано відзив на позовну заяву та докази направлення такого іншим учасникам справи. У своєму відзиві на позовну заяву відповідач вказує про те, що взмозі сплачувати аліменти на їхнього з позивачкою сина [PERSON] у розмірі 1500 грн. з огляду на його рівень доходів (близько 8000 грн./місяць) та наявність на утриманні непрацездатних батьків. Натомість, заявлений позивачкою розмір аліментів в сумі 4000 грн. (до подання заяви в порядку ст. 49 ЦПК України) нічим не обґрунтований та не підтверджений. Крім того, доводи позивачки про наявність хронічного захворювання в сина та понесення нею додаткових витрат на його лікування, придбання планшету, відвідування сином платної секції з плавання не мають жодного відношення до справи про збільшення розміру аліментів, позаяк відносяться до додаткових витрат на дитину. Звертає увагу суду на те, що його матеріальний стан жодним чином не покращився. Крім того, з огляду на часткове визнання ним позову просить відмовити в стягненні з нього витрат на правовому допомогу в розмірі 1200 грн. Крім того, витрати на правову допомогу пов`язані з участю адвоката позивачки в суді в розмірі 2700 грн. вважає необгрунтованими, позаяк в даній справі було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін, відтак адвокат не приймав участі в розгляд справи суді. Крім того, належних та допустимих доказів власне понесення таких позивачкою не подано. 20.12.2021 представником позивачки подано клопотання проведення розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в задоволенні якого ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області було від 21.12.2021 відмовлено. 23.12.2021 розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін було відкладено для надання можливості позивачу подати відповідь на відзив. 28.12.2021 від позивача надійшла заява в порядку вимог ст. 49 ЦПК України, в якій остання просить постановити рішення, яким стягувати з відповідача на її користь аліменти на сина [PERSON] в розмірі ј частини зі всіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 26.01.2022 від позивача надійшла заява про стягнення витрат на правничу допомогу, а саме в сумі 1200 грн. - за складання позовної заяви та в сумі 2700 грн. - за участь адвоката у справі. Крім цього, позивачем подано клопотання про поновлення процесуального строку на подання заяви про зміну підстав позову від 28.12.2021. 01.02.2022 від представника відповідача - адвоката Коцана Р.М. надійшла заява (письмові пояснення) про визнання позову в частині зміни способу стягнення аліментів. Що стосується стягнення витрат на професійну правничу допомогу, вважає такий розмір явно завищеним та просить відмовити в позові в зазначеній частині. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , а.с. 5, 6. Згідно довідки №134 від 22.11.2021, виданої Середньою загальноосвітньою школою №3 м. Трускавця [PERSON] є учнем 6-Б класу Середньої загальноосвітньої школи №3 м. Трускавця, а.с. 7. Згідно акту про фактичне проживання від 23.10.2021. затвердженого Головою ОСББ «На полі» [PERSON] , [PERSON] проживає разом з матірю на [ADDRESS] ., а.с. 9. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26.10.2017 у справі №442/7260/17 з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на сина [PERSON] в твердій грошової сумі в розмірі 550 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а.с.12-13. Згідно довідки виданої ФОП [PERSON] , позивач [PERSON] перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 14.10.2020 згідно наказу №17А/1 від 14.10.2020, а.с.14. Згідно довідки №922 виданої КНП «Трускавець міська лікарня» вбачається, що [PERSON] , [INFO] перебуває на динамічному спостереженні з приводу алергічного риніту, а.с. 14-зворот, 16-17. Крім того, 24 та 25 листопада 2021 року позивачкою понесено витрати на придбання рюкзаку Kite, канцелярських товарів, пеналу, сумки для взуття, шапки зимової, спортивного костюму, зимових кросівок та зимової куртки, про що свідчать товарні чеки, а.с.17- зворот. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. З огляду на зазначене, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що він не має жодного рухомого чи нерухомого майна. Натомість працевлаштований в Управлінні поліції охорони у Львівській області та отримує середньомісячну заробітну плату в розмірі близько 10068,63 грн. (жовтень - листопад), а.с. 32. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати всі обставини, які мають значення для справи. Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Так, згідно виписки по картковому рахунку позивачки, а. с. 48-49, позивач отримує від відповідача аліменти на сина [PERSON] в розмірі по 1200 грн. щомісячно. У відповідності до ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, зміна способу стягнення аліментів (ст.181 ч.3 СК України) і зміна визначеного раніше розміру аліментів (ст.192 ч.1 СК України) є різними правовими інститутами. Водночас, ці інститути тісно пов`язані, зазвичай зміна способу стягнення аліментів тягне і зміну розміру (збільшення, зменшення) раніше обумовлених чи присуджених аліментів, зміна способу стягнення аліментів може слугувати засобом, методом зміни розміру стягуваних аліментів. Саме зміну (збільшення) розміру раніше стягнутих аліментів через зміну способу їх стягнення мала на увазі позивач подаючи заяву в порядку ст. 49 ЦПК України 28.10.2021 в даній справі. Підставами позову слугували обставини, які, на думку позивача, тягнуть через зміну способу стягнення аліментів з відповідача (з твердої грошової суми на частку від доходу) збільшення розміру аліментів, відповідна мета позову обумовлювалася цими підставами . Відтак, право стягувача аліментів на пред`явлення вимоги про зміну способу стягнення аліментів і збільшення розміру аліментів унаслідок такої зміни не заперечується як таке. Зазначене, втім, не звільняє позивача від обов`язку діяти у межах, наданих йому актами цивільного законодавства, від обов`язку належного обґрунтування та доказування позову, зокрема, підстав і умов, необхідних як для зміни способу стягнення аліментів, так і для збільшення їх розміру, яке не може ґрунтуватися на припущеннях. Поставивши перед судом питання про зміну способу стягнення раніше присуджених аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітної плати (доходу) платника позивачу належить доводити передусім наявність у платника відповідного доходу як підставу для задоволення вимоги, для визначення розміру аліментів як частки відповідного доходу. Так само, зважаючи на пред`явлення позову з метою збільшення розміру стягуваних аліментів, належить доводити й інші обставини, які мають значення в такому спорі та передбачені, зокрема, ч.1 ст.182 СК України. Так, подавши заяву в порядку вимог ст. 49 ЦПК України, позивач власне і зазначала про доцільність визначення способу стягнення аліментів з відповідача у частці від доходу, позаяк останній з часу винесення рішення від 26.10.2017 працевлаштувався, щомісячно отримує стабільний дохід, що свідчить про покращенням його майнового стану. Вирішуючи питання щодо зміни способу стягнення аліментів, суд враховує погіршення матеріального становища позивачки, яка не працевлаштована, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та вимушена нести витрати пов`язані з фізичним, духовним та моральним розвитком їхнього сина, та відповідача - платника аліментів, який не заперечує щодо такого розміру аліментів, є офіційно працевлаштованим. З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги визнання позову відповідачем у цій частині, те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині зміни способу стягнення аліментів підлягають задоволенню. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Крім того, згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до ст. ст. 141, 142 ЦПК України на відповідача покладається 50% судових витрат, які стягуються на користь держави відповідно до вимог Закону України " Про судовий збір" (позивачка при подачі позову звільнена від сплати судового збору, такий не сплачувала і тому 50% судового збору їй не повертається). Що стосується вимоги позивачки про стягнення з відповідача понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суд вважає за доцільне зазначити таке. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 та ч. 4 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року №5076-VI (далі - Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно з статтею 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Надання належних та допустимих доказів на підтвердження витрат, понесених у зв`язку з вчиненням окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, а також часу, витраченого на підготовку позовної заяви та інших процесуальних документів з урахуванням тривалості розгляду справи, є підставою для задоволення вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу. Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Висновки аналогічного характеру містяться у постанові Верховного Суду від 09.04.2019 року у справі №826/2689/15. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 (№11-562ас18) судом висловлено правову позицію, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У пункті 269 Рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 року у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial