Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. В провадженні Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебувало на виконанні виконавче провадження № 49143592 за виконавчим листом №2/180/560/2015, виданим Марганецьким міським судом Дніпропетровської області 31.08.2015 року про стягнення з неї на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 13 668, 22 грн.. 27 жовтня 2015 року в рамках вказаного виконавчого провадження державним виконавцем було винесено постанову про накладення арешту на все її майно, оголошено заборону на його відчуження. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власноспті на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державним реєстратором Чаплигіною Т.А. 19.11.2015 року в інтересах обтяжувача - ПАТ КБ «Приватбанк» було зареєстроване обтяження у вигляді арешту її нерухомого майна в межах суми звернення стягнення 13 668,22 грн. 26 лютого 2016 року державним виконавцем в рамках цього виконавчого провадження було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ був повернутий стягувачу На момент винесення відповідної постанови заборгованість,виконавчий збір та витрати нею не були сплачені. Накладений на її майно арешт не знімався, оскільки це було передбачено законом. Після закінчення виконавчого провадження стягувач ПАТ КБ «Приватбанк» повторно не звертався до виконавчої служби з заявою про примусове стягнення боргу за виконавчим документом через те, що 12.10.2017 року янею у повному обсязі виплачено суму заборгованості АТ КБ «Приватбанк». Отже, державний виконавець Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області при виконанні виконавчого провадження діяв у спосіб, передбачений законом, але на цей час склалася така ситуація, що за повністю виконаним виконавчим документом, по якому було накладено арешт, існує не виключений з державного реєстру обтяжень запис про обтяження мого майна. Таким чином, наявний на даний час в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про накладений 27.10.2015 року в рамках виконавчого провадження №49143592 арешт на все її нерухоме майно, обмежує її права як власника, тому вона вимушена звернутися до суду з цим позовом. Враховуючи викладене, позивач просить суд скасувати накладений 27.10.2015 року в рамках виконавчого провадження №49143592 арешт на все її нерухоме майно та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження від 19.11.2015 року за №12127604, у вигляді арешту нерухомого майна, опис предмета обтяження - все нерухоме майно в межах суми звернення стягнення - 13668, 22 грн. Ухвалою суду від 30.09.2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. У судове засідання сторони не з`явилися. Позивач надала на адресу суду заяву, згідно якої просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 25). Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином. Згідно поштового повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач отримав виклик до суду на 26.01.2022 року об 11-00 год. (а.с. 24). Клопотань до суду не надійшло, відповідач не скористалася правом на відзив. Представник третьої особи також у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи третю особу повідомлено належним чином. Згідно поштового повідомлення про вручення поштового відправлення, отримано виклик до суду на 26.01.2022 року об 11-00 год. (а.с. 23). Буль яких клопотань до суду від третьої особи не надходило. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд на підставі ст.280 ЦПК України розглянув справу заочно. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутності сторін, що відповідає положенням ч.2ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Як встановлено судом, з провадженні Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебувало на виконанні виконавче провадження № 49143592 за виконавчим листом №2/180/560/2015, виданим Марганецьким міським судом Дніпропетровської області 31.08.2015 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 13 668, 22 грн. В рамках вказаного виконавчого провадження державним виконавцем Семененко В. Ю. 27 жовтня 2015 року було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. (а.с. 5-6). 26 лютого 2016 року державним виконавцем в рамках виконавчого провадження № 49143592 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ був повернутий стягувачу. На момент винесення відповідної постанови заборгованість, виконавчий збір та витрати позивачем не були сплачені. Судом також встановлено, що [PERSON] суму боргу перед стягувачем було погашено у повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи, зокрема довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 17.10.2017 року, згідно якої [PERSON] станом на 17.10.2017 року не має заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 7). Таким чином, оскільки у [PERSON] заборгованості перед Банком за кредитним договором на час звернення до суду з даним позовом немає, даний факт свідчить про припинення вказаного зобов`язання його виконанням. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, мається запис про обтяження № 12127604 (спеціальний розділ), зареєстрований 19.11.2015 року державним реєстратором Марганецького міського управління юстиції Дніпропетровської області Чаплигіною Т .А., на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, ВП№ 49143592 від 27.10. 2015 року, вид обтяження - арешт нерухомого майна. (а.с. 9-11). Згідно заяви державному виконавцю , Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 12.03.2019 року, [PERSON] просила зняти арешт накладений на її майно від 27.10.2015 року, виключити з реєстру запис про обтяження № 12127604, зазначала, що заборгованості перед стягувачем не має (а.с. 4). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Отже, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі №757/23139/18 (провадження №61-14832св19). Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 23.09.1982 у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно із положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, перебування за вказаних обставин під арештом належного позивачу майна за відсутності на виконанні у виконавчій службі будь-якого виконавчого документу, порушує право позивачки на користування належним їй майном. Оскільки у даному виконавчому провадженні державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження, позивачем надано відповідні докази виконання зобов`язання у повному обсязі, суд вважає, що прийняті державним виконавцем заходи у вигляді арешту майна позивача втратили свою актуальність, правові підстави для арешту майна боржниці відсутні, а його наявність порушує права позивачки, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved