Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщення, а саме - будинком [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що позивач є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.2020. Разом з позивачем в будинку зареєстровано місце проживання його брата - [PERSON] , [INFO] , який з 2013 року не проживає у вищевказаному будинку. В добровільному порядку [PERSON] не бажає знятись з реєстрації, однак в утриманні житла участі не приймає, комунальні платежі не сплачує, особистих речей у приміщенні не має і взагалі житлом не цікавиться. Таким чином позивач, як власник зазначеного будинку, позбавлений права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, у зв`язку з чим, вимушений звернутися з вказаним позовом до суду. Ухвалою судді від 27.01.2022 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням учасників справи, призначено судовий розгляд. Сторони у судове засідання не з`явилися. Від позивача до суду надійшла заява з проханням слухати справу за його відсутності, наполягає на задоволенні заявлених позовних вимог, у випадку неявки відповідача не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, судова повістка направлялась за зареєстрованим місцем проживання і була повернута підприємством поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній». На підставі ч. 8 ст. 128 ЦПК України суд вважає відповідачів належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання. З урахуванням викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням клопотань позивача про слухання справи за його відсутності та в зв`язку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачу на праві власності належить будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.2020 серії АВК № 376910, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Чупрун Т.А. р.№ 1919/а.с.7/. Згідно довідки № 3381 від 14.01.2022 виданої Відділом зберігання інвентаризаційних справ та по роботі з архівом Департаменту реєстраційних послуг Мелітопольської міської ради Запорізької області за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.2020 р.№ 1919, за [PERSON] , 1981 р.н. право власності на нерухоме майно не зареєстровано/а.с.9/. Відповідно до акту, складеного Депутатом Терпіннівської сільської ради Толстіковою С.В. 17.01.2022 у присутності [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] за адресою [ADDRESS] , не мешкає з 2013 року /а.с.13/. В силу того, що місце проживання відповідача зареєстроване за вказаною адресою у будинку, що належить позивачу на праві приватної власності, але не проживає там тривалий час - більше восьми років, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Оскільки відповідач мешкав за однією адресою разом з позивачем як член його сім`ї, суд приходить до висновку про застосування при вирішенні спору норм ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Так, відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири, в тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Отже, виходячи з зазначених положень закону, член сім`ї власника зберігає право користування займаним приміщенням саме на тих умовах, на яких він поселився в житлове приміщення і користується ним нарівні з власником, а втрачає член сім"ї власника право користування цим будинком лише з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України. Оскільки, як було встановлено судом, відповідач як член сім`ї власника будинку не мешкає у будинку [ADDRESS] без поважних причин, понад восьми років, інше не встановлено домовленістю між ними, тому на підставі статті 405 ЦК України, відповідача може бути визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням, і тому позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved