Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Позивач звернувся\~до Мелітопольського\~міськрайонного суду\~Запорізької області\~з позовом\~до відповідачів\~про визначення частки у спільній сумісній власності та припинення спільної сумісної власності на квартиру. Позов обґрунтований тим, що 15 листопада 1999 року державним комунальним підприємством «Мелітопольжитлосервіс» було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого, житлова квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В 2021 році позивачка звернулась до приватного нотаріуса Мелітопольського районного нотаріального округу Тимченко Марини Геннадіївни для вчинення нотаріальної дії, а саме посвідчення спадкового договору на частку квартири [ADDRESS] . Однак, їй була видана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.07.2021 року, відповідно до якої, при розгляді поданих документів було встановлено, що зазначена квартира належить: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спальної сумісної власності. Для укладення спадкового договору співвласники квартири повинні укласти договір про визначення часток в праві спільної сумісної власності на квартиру. Проте, позивачка не має можливості укласти вказаний договір, оскільки інші співвласники квартири заперечують проти його укладення, і не мають наміру визначати свої частки в праві спільної сумісної власності на квартиру. У зв`язку з викладеним позивачка позбавлена в повному обсязі розпоряджатись належною часткою житлової квартири, та в силу викладених обставин договір про визначення часток в нотаріальному порядку не може бути укладений. 06 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. У судове засідання позивач не з`явилася, але від неї надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в у судове засідання не з`явилася, до суду надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в у судове засідання не з`явилася, до суду надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем не порушує прав та законних інтересів інших осіб. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 15.11.1999 року, виданого державним підприємством «Мелітопольжитлосервіс», квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , загальна площа квартири становить 51,90 кв м. Частки у спільній сумісній власності не визначені (а.с.9). Такі ж відомості відображені у технічному паспорті № [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] , виданому 30.10.1999 року КП «Бюро технічної інвентаризації» (а.с.6-7). Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує на те, що вона не може розпорядитися своєю власністю, оскільки її частка в квартирі не виділена із спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України, майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Нормою ч.1 ст. 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Нормою ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав (пункт 17), розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»). Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Таким чином, враховуючи, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить позивачу і відповідачам на праві спільної сумісної власності, будь-якої домовленості між співвласниками щодо розміру їх часток не було, враховуючи презумпцію рівності часток, суд вважає, що частка кожного співвласника у спільній сумісній власності на спірну квартиру є рівною і становить по 1/3 частці. При цьому сторонами не зазначено існування обставин, які б могли бути підставою для збільшення або зменшення часток співвласників спірної квартири. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, щодо необхідності задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними.

Outcome: approved