Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до АТ «Райффайзен Банк «Аваль» про стягнення матеріальної шкоди в сумі 8396,83 грн. 29.09.2021 року представником позивача [PERSON] була подана заява про зміну предмета позову, відповідно якої просить стягнути з АТ «Райффайзен Банк «Аваль» на користь [PERSON] грошові кошти в сумі не менше 51623 грн, які складаються з банківського вкладу, його знецінення та трьохвідсоткових на день ухвалення рішення. Заява обґрунтована тим, що в період з 12.09.2005 року по 16.03.2007 року [PERSON] , касир Новотроїцького відділення ПАТ «Райффайзен банк Аваль», прийняла від [PERSON] грошові кошти, а саме: 12.09.2005 року - 177 грн. 33 коп., 14.09.2005 року - 200 грн., 14.10.2005 року - 200 грн., 02.11.2005 року - 344 грн. 78 грн., 14.11.2005 року - 1000 грн., 14.03.2006 року - 64 грн., 14.04.2006 року - 300 грн., 15.05.2006 року - 55 грн., 14.06.2006 року - 152 грн., 14.07.2006 року - 646 грн., 15.08.2006 року - 33 грн., 15.09.2006 року - 4170 грн., 16.11.2006 року - 594 грн., 16.03.2007 року - 360 грн. 72 коп., всього на загальну суму 8396 грн. 83 коп. про отримання яких розписалась у ощадній книжці [PERSON] по рахунку № 58.27730, які [PERSON] ввірила [PERSON] для внесення на вищевказаний рахунок, що був відкритий раніше. Однак, ввірене їй чуже майно - грошові кошти в сумі 8396 грн. 83 коп. [PERSON] , [PERSON] на її рахунок не внесла, а умисно розтратила, незаконно передавши в приміщенні Новотроїцького відділення ХОД ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" у вищевказані дати, невстановленим слідством клієнтам банку в якості належних їм виплат вкладів, або відсотків, спричинивши в такий спосіб матеріальну шкоду [PERSON] в сумі 8396грн. 83 коп. Викрадені працівниками банку грошові кошти в загальній сумі 8396 гривень за період з 12.09.2005 року по 16.03.2007 року були передані [PERSON] на підставі договору банківського вкладу. Загальна сума інфляційних складає 39962,00 гривень, три відсотки за період з 16.03.2008 року по 30.09.2021 року складають- 8396х 39%=3274 гривні. Загальна сума, яка підлягає стягненню - 8396+39962+3274=51632 гривні. Судові витрати, які відносяться до витрат на правничу допомогу становлять 5000,00 гривень. Ухвалою Чаплинського районного суду Херсонської області від 22 березня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено підготовче судове засідання на 19 квітня 2021 року. Ухвалою Чаплинського районного суду Херсонської області від 19 квітня 2021 року справу передано за підсудністю на розгляд до Новотроїцького районного суду Херсонської області. Ухвалою Новотроїцького районного суду Херсонської області від 04 червня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] у судовому засідання позовні вимоги не визнав, надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] з тих підстав, що письмова форма договору банківського вкладу не дотримана, а тому між [PERSON] та АТ «Райффайзен Банк» відсутні зобов`язання, передбачені ст.ст. 1058-1059 ЦК України, крім того, просив застосувати наслідки спливу позовної давності. На обґрунтування своєї позиції зазначив, що [PERSON] у своїй позовній заяві від 19.11.2007 року, поданій у кримінальній справі за обвинуваченням колишніх працівників АТ «Райффайзен Банк» касира Новотроїцького відділення банку [PERSON] та начальника цього ж відділення [PERSON] , просила стягнути з Банку матеріальну шкоду в сумі 8396,85 грн. Щодо стягнення з Банку інфляційних втрат та трьох відсотків річних за несвоєчасне повернення вкрадених грошових коштів [PERSON] не заявляла. В позовній заяві від 27.09.2021 року до АТ «Райффайзен Банк» про повернення банківського вкладу та застосування наслідків невиконання грошового зобов`язання [PERSON] просить стягнути з банку на її користь 51632,00 грн., які складаються з суми викраденого вкладу 8396,83 грн., інфляційних втрат в сумі 39962,00 грн., трьох відсотків річних за період з 16.03.2008 р. по 30.09.2021 р. в сумі 3274,00 грн. Так як, до подачі позовної заяви від 27.09.2021 року з вимогою до АТ «Райффайзен Банк Аваль» про повернення банківського вкладу та застосування наслідків невиконання грошового зобов`язання, [PERSON] не зверталася до суду з позовними вимогами про стягнення з Банку на її користь інфляційних втрат та трьох відсотків річних щодо суми викраденого вкладу 8396,83 грн., вирахування періоду стягнення коштів в якості інфляційних втрат та трьох відсотків річних на суму неповернутого вкладу повинно обмежуватися останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, тобто з 27.09.2018 року, у зв`язку з чим банк просить суд застосувати до вимог позивачки про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних на суму неповернутого вкладу загальну позовну давність у три роки, як передбачено ст. ст. 257, 267 ЦК України. Крім того, зазначив, що позивачкою окремо передбачені витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн., поряд з цим, не зрозуміло з яких видів юридичних послуг, їх об`єму, витрат часу на виконання робіт та інше, формується дана сума, вважає, що з однотипних текстів позовних заяв, що перебувають зараз в провадженні суду, не вбачається використання адвокатом своєї індивідуальної інтелектуальної власності. На підставі викладеного просив в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У частині першій статті 1060 ЦК України зазначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). У статті 1059 ЦК України врегульовані питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 у справі № 6-352цс16 зроблено правовий висновок про те, що договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з`являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). Верховний Суд України вказав, що при розгляді цієї справи суди дійшли помилкового висновку щодо спричинення шкоди діями працівника банку вкладнику, адже з моменту передачі грошових коштів уповноваженій особі банку саме банк є їх власником, а тому саме банку спричинена шкода вищезазначеним злочином. Вкладник має право вимоги до банку про повернення вкладу за договором банківського вкладу з урахуванням нарахованих процентів згідно умов укладеного договору та застосуванням наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов`язань за договором. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц та від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц зроблено висновок про те, що банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій. Недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу), та неналежне виконання ними своїх посадових обов`язків не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Судом встановлено, 12.07.2004 року між ВАТ «Райффайзен Банк «Аваль» та [PERSON] був укладений договір №62 банківського вкладу «Пенсійний - довірчий» , однак гроші в сумі 8396,83 грн. на рахунок не були внесені через те, що працівники банку [PERSON] та [PERSON] , як посадові особи банку вчинили розкрадання її коштів. 19 листопада 2007 року позивач подала цивільний позов в кримінальній справі, відповідно якого просила стягнути з ВАТ «Райффайзен Банк «Аваль» матеріальні збитки в сумі 8396,83 грн. 12 березня 2012 року вироком Чаплинського районного суду Херсонської області, з урахуванням змін, внесених ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 22 липня 2014 року, засуджено касира Новотроїцького відділення ПАТ «Райффайзен банк Аваль» [PERSON] за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 200, ч.ч.1-3ст. 358 КК України, та начальника Новотроїцького відділення ПАТ «Райффайзен банк «Аваль» [PERSON] за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст.364 КК України. Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 2 березня 2021 року вирок Чаплинського районного суду від 12.03.2021 року в частині вирішення цивільного позову [PERSON] скасований, а справа передана для розгляду в порядку цивільного судочинства. Разом з тим, вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року встановлено, що працівники банку прийняли від позивача грошові кошти за договорами банківського вкладу, однак зазначені кошти на депозитний рахунок не внесені, чим потерпілій заподіяно майнової шкоди. Відповідно до ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Представник відповідача заперечуючи проти позову [PERSON] зазначав, що письмова форма договору банківського вкладу не дотримана, а тому між [PERSON] та АТ «Райффайзен Банк» відсутні зобов`язання, передбачені ст.ст. 1058-1059 ЦК України. Не погоджуючись з такими доводами представника відповідача суд звертає увагу на висновки, що викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21). Так, преюдиціальним фактом, який встановлюється вироком у кримінальній справі, є факт прийняття в касі банку готівки від вкладників та видача їм документів про оформлення договору банківського вкладу і про прийняття коштів. Таким чином, встановлення судом у вироку цих обставин свідчить про укладення між банком і вкладником договору банківського вкладу, і ці обставини не потребують доказування в цивільній справі. При цьому на встановлення факту укладення договору банківського вкладу не впливає проведення відповідних облікових операцій по рахунках в банку. Визначальним для встановлення факту укладення договору є прийняття від вкладника коштів у касі банку. Та обставина, що позивачами внесені грошові кошти, свідчить про укладення між ними та банком договорів банківського вкладу. Письмова форма додержана, договори не розірвані в судовому порядку, не визнані недійсними, тому їх чинність презюмується. Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що відносини між клієнтом та банком з приводу банківського вкладу варто розглядати через призму договірних. Отже, з відповідача підлягає стягненню сума не виплаченого банківського вкладу в сумі 8396,83 грн. і в цій частині позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення на користь позивача інфляційних втрат за період з 12.09.2005 року по 30.09.2021 року в сумі 39962 грн., трьох відсотків річних за період з 16.03.2008 року по 30.09.2021 року в сумі 3274 грн., суд відзначає наступне. За змістом положень ч.1 ст.526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). Згідно з положеннями ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три відсотки річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три відсотки річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, позивач має право на отримання від відповідача інфляційних втрат на суму боргу та три відсотки річних за неналежне виконання ним договору банківського вкладу. Разом з тим, представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності щодо вказаних вимог. Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Зі змісту ст.ст. 256, 257 ЦК України вбачається, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. У постанові Верховного Суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц. Як вже було зазначено, позивач [PERSON] звернулася до суду 19.11.2007 року з цивільним позовом у кримінальній справі, в якому просила стягнути з АТ «Райффайзен Банк «Аваль» матеріальну шкоду в сумі 8396,83 грн. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогоюпро захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивачадо відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 рокуу справі № 487/10128/14-ц). За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускаєтьсяне пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засіданняу справі. Одночасна зміна предмета та підстав позову не передбачена вимогами ЦПК України. 29.09.2021 року представником позивача [PERSON] була подана позовна заява про повернення банківського вкладу, застосування наслідків невиконання грошового зобов`язання. Суд вважає, що вказана позовна заява представника позивача є заявою про зміну предмета позову у справі, оскільки позивачем були змінені матеріально-правові вимоги до відповідача з відшкодування матеріальних збитків на вимоги про повернення банківського вкладу, застосування наслідків невиконання грошового зобов`язання, а обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги залишились незмінними, а саме неповернення відповідачем банківського вкладу позивача. Відповідно до поданої заяви представник позивача просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі не менше 51623 грн, а саме банківський вклад в сумі 8396 грн., інфляційні втрати за період з 12.09.2005 року по 30.09.2021 року в сумі 39962 грн., та три відсотки річних за період з 16.03.2008 року по 30.09.2021 року в сумі 3274 грн. Таким чином, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК на суму основного боргу, заявлені позивачем лише у 2021 році і не заявлялись нею раніше, хоча про порушення свої прав позивач дізналася ще у 2007 році, а тому їх стягнення повинно бути обмежене останніми 3 роками, які передували подачі позову, у зв`язку зі спливом строку позовної давності. За розрахунками суду інфляційні втрати за період з 29.09.2018 року по 29.09.2021 року становлять 1856,23 грн., а три відсотки річних за період з 29.09.2018 року по 29.09.2021 року - 756,40 грн., які підлягають стягненню на користь відповідача. Розрахунок інфляційних втрат здійснений за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення відповідно. Розрахунок трьох відсотків річних здійснено за формулою: сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підтвердження понесення судових витрат, представником позивача надано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 102 від 08.11.2021 року на суму три тисячі гривень, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 55від 20.09.2021 року на суму дві тисячі гривень, розрахунок витрат на оплату правничої допомоги з врахуванням надання консультацій та роз`яснення законодавства, складання позовної заяви та участь у судових засіданнях, які відбулись 14.12.2021 року, 25.01.2022 року, угоду про надання правової допомоги від 10.06.2021 року. Розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що обумовлюється складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року по справі № 826/856/18. Також судом враховується правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц (провадження № 61-19062св21), відповідно якої зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Враховуючи вище викладене, зокрема те, що представником відповідача було заявлено про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає з урахуванням розумності, справедливості та співмірності затрат на отримання правової допомоги з відповідача АТ «Райффайзен Банк «Аваль» на користь позивача необхідно стягнути витрати понесені на оплату правничої допомоги в сумі 3000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial