Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 27 квітня 2018 року між сторонами був розірваний шлюб. Під час сімейного життя, а саме 05 лютого 2016 року ними була придбана трикімнатна квартира [ADDRESS] . Звертає увагу суду, що квартира була придбана за спільні з відповідачкою кошти, адже станом на 05 лютого 2016 року - день купівлі квартири, вони були сім`єю у розумінні ст. 3 Сімейного Кодексу України, з якої вбачається що, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зауважує, що між сторонами не встановлено ніякої домовленості та немає шлюбного договору про інший розмір часток у спільній сумісній власності, у вигляді квартири, а також інших обставин, що мають істотне значення, на підставі яких суд має відступити від рівності часток у зазначеному майні. Тобто, розподіл часток у квартирі передбачає їх рівність, а отже, кожному зі сторін, на думку позивача, належить по 1/2 останньої. Однак, відповідачка не визнає вищевказаних норм права, а тому позивач просить суд поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, [PERSON] та [PERSON] , а саме квартиру [ADDRESS] , загальною площею 57,3 кв.м. та житловою 41,0 кв.м.; визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частку квартиру [ADDRESS] , загальною площею 57,3 кв.м. та житловою 41,0 кв.м.; іншу 1/2 частку квартиру [ADDRESS] , загальною площею 57,3 кв.м. та житловою 41,0 кв.м. залишити у власності [PERSON] . В судове засідання сторони не викликались. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідачкою [PERSON] \~в строки\~та за\~встановленими правилами\~був поданий\~відзив,\~згідно якого\~у позовних\~вимогах остання\~просила відмовити,\~оскільки шлюбні стосунки припинено з початку 2015 року. Позивач не брав участі у прийнятті рішення взяти грошові кошти у позику та не виконував спільний обов`язок подружжя щодо повернення позичених коштів, що унеможлює виникнення у Позивача права особистої власності на придбану за рахунок позики нерухомість. Таким чином, відповідачка вважає, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , була придбана за власні кошти Відповідача та не підлягає поділу. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.ст.4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, з письмових матеріалів справи встановлено, що [PERSON] , 14 лютого 2009 року уклав шлюб із [PERSON] , який був зареєстрований Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що складено відповідний актовий запис за № 42. Вказана обставина сторонами не оспорюється. 05 лютого 2016 року [PERSON] була придбана трикімнатна квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: НАТ 407302, ПАТ 407303, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, Рукавіциною Н.В., та зареєстрований в реєстрі за № 190. Вказана обставина судом вважається встановленою та доведеною, оскільки жодна із сторін проти неї не заперечує. Копія договору купівлі-продажу в матеріалах відсутня, ухвала суду про витребування договору нотаріусом не виконана. Право власності на вказану квартиру підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 11). Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі\~статтею 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею\~63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69\~СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша,\~друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України). Частинами першою, другою статті 70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту пунктів 23, 24\~постанови Пленуму ВСУ від 21 лютого 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до пункту 30\~постанови Пленуму ВСУ від 21 лютого 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті\~63, частиною першою статті\~65 СК. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Вiдповiдно до статті 368 ЦК України спiльна власнiсть двох або бiльше осiб без визначення часток кожного з них в правi власностi є спiльною сумiсною власнiстю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спiльною сумiсною власнiстю, якщо iнше не встановлено договором або законом. Вiдповiдно до статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Застосовуючи\~статтю 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (правові позиції Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, 25 листопада 2015 року, 12 жовтня 2016 року). Як вбачається з письмових матеріалів справи з метою придбання вказаного житла [PERSON] було оформлено договір позики з [PERSON] , укладеного у вигляді розписки 25.01.2016 р. 25.01.2019 року особисто [PERSON] було погашено заборгованість за договором позики, про що свідчить розписка від 25.01.2019 року написана [PERSON] . Відповідно до положень ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Наведена норма кореспондується також з ч.4 ст.65 СК України, за якою договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. В постанові від 30.01.2019 року у справі № 372/1558/16-ц Верховний Суд вказав, що «наявна в матеріалах справи розписка не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів про надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів про те, що вона знала про існування такого договору та про придбання спірних будинку й земельної ділянки за одержані в борг за розпискою грошові кошти, не надано». У розписці від 25.01.2016 року, позивач не є стороною договору позики, оформленої у вигляді розписки 25.01.2016 року. Позивачем не було надано згоду на вчинення правочину Відповідачем. Окрім того, приймаючи рішення по суті даного спору, суд звертає увагу на ту обставину, що у Рішенні Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу, про розірвання шлюбу від 27.04.2018 року встановлено, що подружнє життя між [PERSON] , та [PERSON] , не склалося, шлюбні стосунки припинено з початку 2015 року. Сторони спільне господарство не ведуть, у кожного своє особисте життя. [PERSON] під час розгляду справи про розірвання шлюбу надав заяву, згідно якої погодився з позовною заявою, жодних заперечень з приводу зазначених у позові обставин не надав. Таким чином, рішенням суду встановлено, що з 2015 року фактичні шлюбні відносини між Позивачем та Відповідачем закінчилися, що свідчить про відсутність будь-яких майнових зв`язків та підтверджує відсутність права у Позивача претендувати на 1/2 квартири, що була придбана [PERSON] за власні кошти, адже господарство на час купівлі квартири подружжя вело самостійно, незалежно один від одного. Відповідно ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Стаття 57 СК України\~передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою привальною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбанні майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є особистою приватною власністю. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до ч.1\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із вимогами ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), якій міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до правової позиції (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 червня 2015 року № 6-38цс15), належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи\~статтю 60 Сімейного кодексу України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд має встановити не лише факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. За таких обставин, оскільки з письмових матеріалів справи встановлено, що спірна квартира була придбана відповідачкою в період, коли фактично шлюбні відносини між сторонами були припинені та за власні кошти відповідачки, що не спростовано позивачем, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed