Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася в інтересах малолітнього [PERSON] до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить позбавити відповідача батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову посилається на те, що відповідач - [PERSON] , [INFO] є її донькою та матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] . Донька та внук проживають на даний час з нею. Згідно витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України, відповідач є одинокою матір`ю. Більше двох років відповідач не займається вихованням свого сина, фактично самоусунулась від виховання дитини, не дбає про його фізичний та моральний розвиток, матеріально не забезпечує. Фактично вихованням та матеріальним утриманням [PERSON] займається вона. Згідно актів обстеження від 22.10.2020 року, 29.04.2021 року,12.05.2021 року, 10.06.2021року житлово-побутові умови проживання [PERSON] є задовільні (у квартирі чисто, затишно, що сприяє нормальному проживанню, вихованню, відпочинку та розвитку дитини). Вищезазначені умови створює вона, оскільки донька не бере участі у цьому. Згідно акту від 22.10.2020 року вбачається, що відповідач у розмові з членами комісії Служби у справах дітей Бориславської міської ради сміялася, не звертала увагу на поради, вийшла в іншу кімнату та втекла через відчинене вікно. Згідно акту від 12.05.2021 року вбачається те, що у квартирі, де проживає дитина створено всіх необхідні житлово-побутових умови для її належного проживання та виховання: у квартирі чисто. У [PERSON] є багато іграшок, велосипед- коляска. Матері, [PERSON] , не було вдома. Вона пішла з дому, не повідомивши куди та залишивши на неї свого сина. У актах від 29.04.2021 та 10.06.2021 року вказано, що відповідачки немає вдома. Вона знову залишила дитину і пішла кудись гуляти, не повідомивши куди і на скільки. 20 травня 2021 року на засіданні комісії з питань захисту прав дітей розглядалось питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно орган опіки і піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] є доцільним та відповідає інтересам дитини. Також просить стягнути стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі ј частки з усіх видів заробітку, починаючи з 14 липня 2021 року до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою судді від 15 липня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 14 грудня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду на 28 січня 2022 року. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, дала пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] у судові засідання не прибула, хоча належним чином була повідомлена про день, час та місце розгляду справи. Відзиву на позов [PERSON] не подала. Представник виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області (як органу опіки і піклування) Герцан Н.В. у судовому засіданні позов вважає підставним та таким, що підлягає до задоволення. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з таких підстав. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини передбачені статтею 150 Сімейного кодексу України та полягають, зокрема, в такому: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та інше. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до повноліття. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження, виданим 26 вересня 2017 року, Бориславським міським відділом державаної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Більше двох років відповідач [PERSON] не займається вихованням сина, фактично самоусунулась від виховання дитини, не дбає про його фізичний та моральний розвиток, матеріально не забезпечує. Малолітній [PERSON] , [INFO] проживає з позивачкою, що підтверджується довідкою від 13 липня 2021 року, виданою ОСББ «Геліос». 20 травня 2021 року на засіданні комісії з питань захисту прав дітей розглядалось питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно орган опіки і піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] є доцільним та відповідає інтересам дитини (Висновок органу опіки і піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету № 140 від 20.05.2021 року). Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Далі, Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (ч.3 статті 9 Конвенції про права дитини). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява N 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Відповідно до Положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, принципово визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Частиною 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний та духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Ті ж самі принципи закріплені вищезазначеною Декларацією прав дитини, відповідно п. 6 та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Суд дійшов висновку, що [PERSON] безвідповідально ставиться до питання виховання своєї дитини та її матеріального забезпечення. Відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що встановлено судом. Вона не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; взагалі не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для його нормального самоусвідомлення; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти. Таким чином своєю девіантною поведінкою відповідач негативно впливає на духовний та моральний розвиток дитини. Під час розгляду справи відповідач для себе належних висновків не зробила, реальних кроків щодо виховання та утримання дитини не вчиняла. Жодних об`єктивних даних, які б вказували на наявність перешкод у вихованні відповідачем [PERSON] її малолітнього сина, судом не встановлено. Також судом не встановлено жодних об`єктивних даних, які б вказували на те, що відповідач [PERSON] намагалася виконувати батьківські обов`язки. На переконання суду позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] не зашкодить інтересам дитини, його подальшому вихованню та утриманню. Крім цього, ч.3 ст.166 СК України встановлено обов`язок суду при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав одночасно прийняти рішення про стягнення аліментів на дитину. Статтею 180 СК України, передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі ј частки з усіх видів заробітку, починаючи з 14 липня 2021 року до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що вимоги позивачки щодо позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] яка ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, є підставними та вважає, що відповідача, як крайній захід, слід позбавити батьківських прав стосовно її неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 1984 (однієї тисячі дев`ятсот вісімдесят чотири) гривень 80 копійок.

Outcome: approved