Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

[PERSON] в інтересах якої діє [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення з нього аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної доньки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що донька визнана дитиною з інвалідністю з 16.03.2012 року. Також у позові йдеться про те, що інвалідність встановлена безтерміново, тому донька а не має змоги працювати на будь-якій роботі, щоб самостійно отримувати заробіток, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача аліменти у розмірі ј частки з всіх видів заробітку (доходу), щомісячно та до досягнення донькою 23-річного віку. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким в задоволенні позову просить відмовити, оскільки донька є повнолітньою та дієздатною особою, за чинним законодавством має право отримувати відповідну державну допомогу або пенсію у зв`язку з її інвалідністю. Крім того, в довідці про стан здоров`я доньки відсутні рекомендації щодо неможливості працювати, а тільки рекомендовані певні обмеження в роботі. Також зазначає, що не має матеріальної можливості сплачувати аліменти на повнолітню дитину. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є сторони по справі. З даних витягу з протоколу ЛКК № 21/342 від 09.09.2021 року (а.с. 12) судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , визнана дитиною з інвалідністю 16.03.2012 року. Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №287653 від 20.10.2021 року ( а.с. 14) [PERSON] , [INFO] , є інвалідом третьої групи з дитинства безтерміново. Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи, суд виходить також з того, що ст. 27 Конвенції ООН «Про права дітей» від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХII) передбачено, що держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 150 Сімейного кодексу України обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. У відповідності з положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення умов необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з приписами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (статті 198, 200, 201 Сімейного кодексу України). Частиною восьмою статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до вимог статті 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Так, при визначені розміру аліментів суд має взяти до уваги стан здоров`я та матеріальний стан і дочки, і батька, наявність у відповідача інших утриманців та майна, інші обставини, що мають значення для справи. У спірній по справі ситуації беззаперечно доведеним є факт відносно того, що мати постійно несе витрати на підтримання належного стану здоров`я доньки, внаслідок її важкого захворювання. Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Відповідач є особою молодого працездатного віку, не має на утриманні інших осіб. При цьому, доводи відповідача щодо недотримання доходу та відсутності матеріальної можливості сплачувати аліменти на повнолітню доньку, залишилися доказово не підтвердженими. Також не заслуговують на увагу доводи відповідача відносно того, що донька сторін по справі не відноситься до категорії «непрацездатних» з огляду на наступне. Конституційний Суд України у рішенні від 11 лютого 2014 року №1-рп/2014 розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти» дійшов висновку про те, що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу України, який відносить до категорії „непрацездатні" інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття „непрацездатний". Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України „Про прожитковий мінімум", абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. Враховуючи викладене, повнолітні діти, які визнані у встановленому законом порядку інвалідами ІІІ групи є непрацездатними та мають право на отримання аліментів. З урахуванням того, що донька відповідача є повнолітньою непрацездатною особою, а також інвалідом третьої групи з дитинства, у зв`язку з чим потребує матеріальних витрат на її утримання, пов`язаних із її лікуванням, а також враховуючи те, що в суду не має відомостей щодо наявності у відповідача інших утриманців, обмеження відповідача у працездатності, суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів на утримання доньки відповідача у відповідності до ст. 183 Сімейного кодексу України, у розмірі у розмірі 1/5 частки всіх видів доходів щомісячно. Приймаючи саме таке рішення суд виходить також з того, що визначений судом розмір аліментів надасть можливість забезпечити інтереси повнолітньої доньки, не ставитиме відповідача у скрутне матеріальне становище, відповідатиме критерію щодо рівності батьків у понесенні витрат на утримання дітей, а також загальним засадам сімейних відносин - справедливості, розумності та моральності. Відповідно до частини першої ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Пунктом 1 частини першої ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Крім того, на підставі ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України на відповідача слід покласти обов`язок зі сплати судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed