Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

14.04.2021 року адвокат Жекало І.С., який діє на підставі ордера серії ВН № 1011205 (а.с.15), звернувся до суду з позовом до [PERSON] та зменшивши позовні вимоги (заява від 21.01.2022 року) (а.с.64-66) просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики у розмірі: - основна сума боргу - 17 472,09 грн.; - інфляційні збитки у розмірі - 835,16 грн.; - 3% річних у розмірі - 718,73 грн.; - неустойка (1 % за кожний календарний день існування простроченої заборгованості, від суми заборгованості) - 87 534,72 грн. Вимоги мотивує тим, що 19.02.2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики № 19/02/18-1, відповідно до якого позивач надав в позику відповідачу кошти у розмірі 57 328,64 грн., що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 2 124,00 доларів США, яку він зобов`язався повернути у строки та в порядку передбаченому цим Договором, а сума позики буде відповідати еквіваленту 2 124,00 доларів США на дату здійснення платежу, не пізніше ніж 3 місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 19.05.2018 року, за домовленістю позика є безвідсотковою. Про отримання грошових коштів відповідачем власноруч складено розписку від 19.12.2018 року. В подальшому, а саме 22.01.2019 року сторонами було укладено додаткову угоду, якою змінено розмір позики (з 57 328,64 грн. на 94 801,64 грн.), що за курсом НБУ на день укладання додаткової угоди еквівалентно 3 392,00 долари США, також було збільшено строк виконання зобов`язання - до 19.02.2019 року, про що відповідачем власноруч складено розписку від 22.01.2019 року. Відповідно до п.8 Договору позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п.1 даного договору на банківський рахунок [NUMBER] або готівкою в м.Одеса. Однак відповідачем всупереч укладеному Договору позики суму боргу повернуто не було. Пунктом 11 договору позики було визначено, що у разі прострочення виконання зобов`язання позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. За несвоєчасне повернення позики позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 1 % за кожний календарний день існування прострочення заборгованості, від суми заборгованості. У зв`язку з чим з відповідача також підлягають стягненню інфляційні збитки, 3 % річних та сума неустойки. В заяві про зменшення позовних вимог представник пояснив, що отримавши відзив відповідача на позовні вимоги, позивач [PERSON] визнав той факт, що 14.04.2021 року відбулися торги з примусової реалізації транспортного засобу NISSAN TEANA, дзн [NUMBER] , належного відповідачу. Згідно протоколу аукціону, вказаний автомобіль був проданий за 92 241,00 грн. Однак з відрахуванням аукціонних зборів та вартості послуг приватного виконавця, пов`язаних з реалізацією вказаного транспортного засобу фактично позивач отримав стягнуту суму заборгованості у розмірі 76 935,41 грн. Тобто залишок заборгованості становить 17 472,09 грн. Окрім цього зазначив в заяві, що розрахунок штрафних санкцій, які підлягають сплаті відповідачем починається з 20.02.2019 року по 04.07.2020 року. Враховуючи це, станом на дату подання даної заяви про зменшення позовних вимог з відповідача підлягає стягненню всього 106 560,70 грн. 18.05.2021 року по справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено розгляд справи у підготовчому провадженні. 31.08.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача - [PERSON] , яка здійснює свої повноваження на підставі ордеру серії ОД № 418613 від 30.08.2021 року (а.с.38), в якому вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що [PERSON] за договором позики № 19/02/18-1 від 19.02.2018 року отримав від [PERSON] 57 328,64 грн., що еквівалентно на дату позики 2 124,00 доларам США. 02 січня 2019 року сума боргу була змінена на 94 801,64 грн. або 3 392,00 доларів США. Пунктом 12 договору позики передбачено забезпечення виконання позичальником зобов`язань, передачею у заставу рухомого майна: автомобілю NISSAN моделі TEANA, шасі [NUMBER] , 2007 року випуску, тип - загальний легковий седан-В, колір - синій, державний номер [NUMBER] . Відповідач виконував зобов`язання за своєю можливістю, перераховував певні суми на карткові рахунки, які йому надавав позивач, але виконати повністю зобов`язання боржник не міг, а с початку карантину, це стало зовсім неможливо. На підставі договору позики № 19/02/18-1 від 19.02.2018 року приватний виконавець Кракан Р.О. 21.12.200 року відкрив виконавче провадження № АСВП 63972005. За цим провадженням приватний виконавець сумісно з позивачем забрали у відповідача автомобіль, який нібито був в заставі та передали його на торги. Торги відбулися 14 квітня 2021 року, автомобіль був проданий за 92 241.00 грн., тобто борг був погашений. Щодо пені, то представник зазначає, що в березні 2020 року Кабінетом Міністрів України на території введено карантин з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби, а 16 червня 2020 року Верховною Радою України прийнятий Закон України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України, щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID-19», тому нарахування пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань є незаконним. Крім того, Верховним судом викладена правова позиція стосовно обставин, за яких суд має право зменшити належні до сплати штрафні санкції. Ухвалою суду від 31.08.2021 року підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду. 24.12.2021 року від представника позивача - адвоката Жекало І.С. надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначає, що позивач не заперечує факту реалізації транспортного засобу в рахунок погашення заборгованості [PERSON] , тому залишок заборгованості за договором позики на даний час становить 17 472,09 грн., а штрафні санкції просить стягнути за період з 20.02.2019 року по 04.07.2020 року. Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача - адвокат Жекало І.С. до суду не з`явився, 26.01.2022 року надав на електрону пошту суду заяву про проведення підготовчого засідання по справі без його участі та участі позивача (а.с.72), просить закрити підготовче провадження по справі та призначити справу до розгляду (підготовче провадження було закрито 31.08.2021 року, після цього неодноразово відкладалася, в тому числі за клопотанням представника позивача). Представник відповідача - адвокат Сахарова Н.М. до суду не з`явилася, 26.01.2022 року надала до суду заяву (а.с.75), в якій просить перенести розгляд справи на іншу дату у зв`язку з необхідністю отримати заяву про уточнення позовних вимог від позивача та надати відповідь на цю заяву. Так, надаючи до суду заяву про зменшення позовних вимог, представник позивача надав фіскальний чек про її направлення 20.01.2022 року відповідачу [PERSON] (а.с.71), тому суд вважає за можливим розглянути справу у цьому судовому засіданні, тим більш, що суму залишку заборгованості було зазначено також у відповіді на відзив, яку позивач також направляв відповідачу 24.12.2022 року (а.с.58), але ніяких заперечень з цього приводу до суду не було заявлено, щодо нарахування інших сум, то позиція відповідача була висловлена у відзиві на позов. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що зменшенні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 лютого 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики № 19/02/18-1, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 57 328,64 грн., що на день укладення цього Договору еквівалентно 2 124,00 доларів США та зобов`язався повернути загальну суму в гривнях, яка буде відповідати еквіваленту 2 124,00 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 19.05.2018 року. За домовленістю сторін позика є безвідсотковою (а.с.6-7). Про факт отримання грошових коштів [PERSON] власноручно написав розписку (а.с.7а). Відповідно до п.7 та п.8 цього Договору по закінченню строку позики Договір може бути пролонговано за домовленістю сторін, а позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п.1 даного договору, на банківський рахунок [NUMBER] або готівкою в м.Одеса. В пунктах 11-12 Договору сторони обговорили умови забезпечення Позичальником виконання своїх зобов`язань за цим Договором, в тому числі, щодо повернення суми позики, можливих штрафних санкцій, позичальник укладає договір застави транспортного засобу. У випадку невиконання Позичальником зобов`язання за даним договором, даний договір може бути поданий Позикодавцем до стягнення. Звернення стягнення за даним договором здійснюється у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або в судовому порядку. Забезпеченням виконання позичальником зобов`язання за цим договором є передача в заставу рухомого майна: автомобілю NISSAN, модель TEANA, шасі [NUMBER] , 2007 року випуску, тип - загальний легковий седан-В, колір - синій, державний номер [NUMBER] (а.с.6 на звороті). 22 січня 2019 року сторони уклали додаткову угоду до договору позики № 19/02/18-1 від 19.02.2018 року, в якій збільшили розмір грошових коштів отриманих у позику [PERSON] до 94 801,64 грн., що є еквівалентом 3 392,00 долари США, які відповідач зобов`язався повернути не пізніше ніж через 1 місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 19.02.2019 року включно. Про що відповідач [PERSON] власноручно написав ще одну розписку (а.с.9). Відповідно до ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦПК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ч.1 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ст. 192 ч.1 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку , встановлених законом (ст. 192 ч.2 ЦК України). Відповідно до ст. 533 ч.1 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. За ч.2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Згідно з частиною 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 встановлена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Суд, дослідивши в судовому засіданні розписки від 19 лютого 2018 року та 22 січня 2019 року, встановив, що вони містять найменування сторін зобов`язання (позикодавця та позичальника), грошову суму, яка підлягає поверненню та особистий підпис позичальника. Тобто між сторонами зобов`язання досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики й доведено факт передачі позичальнику грошей, що свідчить про укладення ними договору позики відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, тим більш сторонами також укладено договір позики та додаткову угоду до договору. Отже, 19 лютого 2018 року [PERSON] отримав в борг від [PERSON] 57 328,64 грн., а 22 січня 2019 року сторони збільшили розмір позики до 94 801,64 грн., які він зобов`язався повернути в строк до 19 лютого 2019 року. Відповідачем не заперечувався факт написання ним власноручно розписок про отримання грошей від [PERSON] в розмірі зазначеному в останній розписці від 22.01.2019 року (94 801,64 грн.). Так, судом встановлено, що 21.12.2020 року приватним виконавцем Кракан Р.О. було відкрите виконавче провадження №АСВП 63972005 (а.с.30) де боржником є [PERSON] , а стягувачем [PERSON] . В ході примусового виконання цього виконавчого провадження 22.12.2020 року було здійснено арешт рухомого майна боржника (а.с.31), а 25.03.2021 року на електронні торги був виставлений автомобіль належний [PERSON] (а.с.32), а саме предмет застави, вказаний в договорі позики від 19.02.2018 року: легковий автомобілю NISSAN, модель TEANA, шасі [NUMBER] , 2007 року випуску, тип - загальний легковий седан-В, колір - синій, державний номер [NUMBER] , номер лоту 472820 (а.с.33-35). 14 квітня 2021 року відбулися торги, в яких переміг учасник 39 [PERSON] , запропонувавши 92 241,00 грн. (а.с.36), з врахуванням витрат, пов`язаних з примусовим виконанням, позивач отримав в рахунок погашення боргу за ВП 63972005, - 76 935,41 грн., що підтверджується електронною роздруківкою з рахунку позивача, поповнення рахунку відбулося 19 квітня 2021 року (а.с.67). Тобто днем часткового погашення суми заборгованості (здійснення платежу) слід вважати 19 квітня 2021 року, тому саме на цю дату судом буде розраховуватися сума боргу в 3 392,00 доларів США за курсом НБУ. Станом на 19 квітня 2021 за курсом НБУ 1 долар США становив 27,9783 гривні, тому сума боргу становить 94 902,39 грн., з відрахуванням отриманої вже суми (76 935,41 грн.) борг буде становити 17 966,98 грн., але представник позивача в заяві про зменшення позовних вимог просить стягнути з відповідача основну суму боргу в розмірі 17 472,09 грн., тому саме цю суму суд вважає підлягаючої стягненню. Щодо стягнення 3 відсотків річних суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. З наданого позивачем розрахунку заборгованості трьох процентів річних за період з 20.02.2019 року по 04.07.2020 року (а.с.69,70) вбачається, що три проценти річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 17 472 грн. 00 коп. становить 718 грн. 73 коп. (3% х 501 / 365 х 17 472 грн. 00 коп.). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відтак положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30.03.2016 року у справі №6-2168цс15, а також підтверджена постановою Верховного Суду від 19.03.2018 року у справі №718/2080/17-ц. Крім того, в постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №459/3560/15-ц зазначено, що оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень ч. 2 ст.625 ЦК України. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на те, що обставини щодо невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань перед позивачем знайшли своє підтвердження за наслідком досліджених матеріалів по справі, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про сплату трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст.625 ЦК України, є правомірними, а тому за період з 20.02.2019 року по 04.07.2020 року з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення три проценти річних у розмірі 718 грн. 73 коп. Щодо стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Виходячи з аналізу зазначених правових норм сплата неустойки є єдиним видом відповідальності за порушення зобов`язання незалежно від виду неустойки (штраф або пеня). Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно (ч. 1 ст. 551 ЦК України). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч. 2 ст. 551 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Що стосується вимог позову про стягнення пені на суму позики, відповідно до п. 10 Договору позики, то вони правильно позивачем розраховані та засновані на приписах ст.ст. 549-551, 624 ЦК України Проте, поза увагою позивача залишилось те, що правова природа неустойки полягає не стільки у відповідальності позичальника за прострочення грошового зобов`язання, а в першу чергу на погашення збитків кредитора в наслідок неналежної поведінки позичальника. При вирішенні питання про стягнення пені, судом враховуються наступні встановлені обставини. Так, отримуючи грошові кошти в борг [PERSON] зобов`язувався їх повернути у строк у будь-якому разі не пізніше 19.02.2019 року. Борг не повернув. Матеріали справи також не містять доказів на підтвердження наявності істотних збитків у позикодавця, що обумовлювали стягнення пені в розмірі, що перевищує суму боргу. Інших доказів на підтвердження даних вимог позивач суду не надав. За положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню, враховуючи при цьому, зокрема занадто високий її розмір порівняно зі збитками споживача, ступінь виконання зобов`язання, майновий стан сторін, їх майнові та інші інтереси, що заслуговують на увагу, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через не співмірність із розміром основного зобов`язання. При цьому зменшення розміру неустойки - це право суду. Наведені вище обставини - розмір заборгованості та штрафних санкцій, їх співмірність, обставини, які дають суду право застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України або не застосувати, є фактичними обставинами справи, встановлення яких судом відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 264 ЦПК України є обов`язковою умовою при розгляді справи та ухваленні судового рішення у справі про стягнення заборгованості. Враховуючи, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов`язання - 17 472,09 грн., то суд з урахуванням наведених положень дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин норми частини третьої статті 551 ЦК України та зменшення розміру неустойки до розміру суми боргового зобов`язання, що становить 17 472,09 грн., тому в цій частині позовні вимоги суд задовольняє частково. Доводи представника відповідача щодо безпідставного нарахування позивачем пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання з огляду на положення Закону України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України, щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID-19», яким на час дії карантинних заходів, щодо розповсюдження СOVID-19, позичальники звільняються від сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки, пені є не безпідставними, оскільки позивачем в заяві про зменшення позовних вимог пеня нарахована на суму заборгованості станом до 04.07.2020 року, в той час як дія карантинних заходів почалася з 03 березня 2020 року, але судом вже зменшено суму пені, тому судом в рішенні не застосовується розрахунок пені з врахуванням цих обставин. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних збитків, то вони є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. За приписами статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з частинами першою, другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов`язаних із знеціненням валюти боргу, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Визначивши в договорі повернення боргу за договором позики у іноземній валюті (доларах США) за курсом НБУ на дату здійснення платежу, позикодавець позбавив себе можливості розрахунку інфляційних втрат, так як вони визначають рівень знецінення національної грошової одиниці України. Враховуючи вищевикладене, норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції не поширюються на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене в іноземній валюті. Тому в цій частині позовних вимог суд відмовляє в повному обсязі. Питання щодо розподілу судових витрат сторонами не заявлялося, тому суд не вирішує цього питання.

Outcome: partial