Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач. [PERSON] ) та просила: - визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з його матір`ю - [PERSON] ; - відібрати малолітню дитину [PERSON] , [INFO] від батька [PERSON] та передати його матері [PERSON] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] в розмірі 4000,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивує тим, що сторони проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2008 року. [INFO] у сторін народився син - [PERSON] . Через погіршення стосунків та постійні сварки, сторони з квітня 2020 року проживають окремо. Відповідач забрав сина та деякий час проживав у своїх батьків в м. Овруч Житомирської області. Згодом він із сином повернувся до м. Києва, де проживає в орендованій квартирі. Відповідач, після звільнення з СБУ, постійної роботи не має, оплачувати орендовану квартиру допомагають його батьки. Витрати на сина повністю несе позивач. Враховуючи, що відповідач налаштовує сина проти позивача, не займається в достатній мірі його навчанням, схильний до агресії, просила визначити місце проживання дитини з матір`ю. Вказала, що вона працює, має стабільний дохід, забезпечена житлом, в якому створені належні умови для проживання сина. Разом з цим позивач зазначає, що з відповідачем не досягнуто згоди щодо порядку та розміру матеріального утримання на дитину. Ухвалою від 03.09.2020 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання. Відповідач у визначений судом строк відзив на позов не подав. 22.11.2021 третьою особою Службою у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації надано висновок про визначення місця проживання дитини від 17.11.2021 № 101-8582/02. Ухвалою суду від 02.11.2021 підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 31.01.2022 позов [PERSON] в частині вимог про відібрання дитини залишено без розгляду. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на доводи, що викладені у позові. Визнали, що дитина сторін до листопада 2021 року проживала разом із батьком [PERSON] . Відповідач у судовому не заперечував проти визначення місця проживання сина разом із матір`ю, про що подав письмову заяву про визнання позову в цій частині. Водночас, вважав, що позов про стягнення аліментів є передчасним, оскільки вказане питання можливо вирішити в позасудовому порядку. Також заперечував проти розміру аліментів, пославшись на те, що аліменти в сумі 4000,00 грн. є недоведеними та будуть становити для нього надмірний тягар. Треті особи просили розглядати справу у відсутність їх представника. Суд, заслухавши виступи сторін, представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 2008 року проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Після фактичного припинення між сторонами стосунків, з квітня 2021 року син сторін проживав разом з батьком [PERSON] до 01.11.2021. З 02.11.2021 малолітній син проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у трикімнатній квартирі, де дитина має окрему кімнату та створено належні умови для проживання та розвитку дитини. Позивач має стабільний дохід для утримання та навчання сина, працює в ТОВ «Віват Трейдінг» на посаді менеджера з продажу. Згідно ст. 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства". Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення питання щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З матеріалів справи встановлено, що дитина з листопада 2021 року проживає з матір`ю, а відповідач не заперечує проти визначення місця проживання їх спільного сина разом з позивачем [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1). Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 2 ст. 161 СК України визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до Конвенції ООН про права дитини діти мають право на належне спілкування та допомогу. Дані гарантії закріплені і в інших нормативних документах щодо охорони дитинства. Так, відповідно до ч. 4 ст. 150 СК України батьки повинні поважати дитину; ст. 155 цього ж Кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Як роз`яснено ст. 161 СК України, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини. Згідно Висновку Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-8582/02 від 17.11.2021, вбачається, що Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація вважає за недоцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з його матір`ю. При цьому суд відхиляє вказаний Висновок враховуючи те, що спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї не обстежувалися умови проживання батька дитини, не з`ясовувалася думка батька з приводу визначення місця проживання дитини разом з ним. Фактично Висновок № 101-8582/02 від 17.11.2021 про недоцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з його матір`ю, складено виходячи із думки самої дитини, яка є важливою, проте не визначальною при вирішенні вказаного спору. Виходячи з вимог чинного законодавства та обставин справи, враховуючи, що під час розгляду справи відповідач визнав позов про визначення місця проживання дитини разом з його матір`ю, суд вважає, що позов [PERSON] в цій частині підлягає задоволенню. Суд звертає увагу, що відповідач не позбавлений можливості брати участь у вихованні дитини відповідно до закону. Ст. 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Відповідно до закону обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначення розміру аліментів на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі узгоджується з положеннями ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України. Дитина сторін хронічних захворювань не має. Відповідач є особою працездатного віку, проте не працює, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було, у нього немає інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї, яких він повинен утримувати, тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання сина. Факт відсутності у відповідача офіційного місця працевлаштування не міститься в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При визначенні розміру аліментів, суд виходить із засад розумності та справедливості. Враховуючи всі вищенаведені обставини, які мають істотне значення, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що визначений позивачем розмір аліментів у твердій грошовій сумі 4000,00 грн. є обтяжливим для відповідача, а тому позов задовольняє частково та стягує з відповідача на користь позивача аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн. на дитину, щомісячно, що не перевищує 1/4 частини статистично визначеної середньої заробітної плати по м. Овруч Житомирської області, де зареєстрований відповідач. При цьому, суд зазначає, що позивач не позбавлена права звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дитину в разі зміни матеріального стану відповідача, а відповідач, в разі наявності підстав, має право звернулись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Водночас, враховуючи, що сторони в судовому засіданні визнали, що дитина до 01.11.2021 проживала з батьком, суд присуджує до стягнення аліменти не з дати звернення позивача до суду, а з 02.11.2021, тобто з часу, коли дитина фактично почала проживати з матір`ю. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial