Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить стягнути зі [PERSON] на його користь грошові кошти у сумі 397707,45 грн. та судові витрати. Позов мотивований наступним. 07.12.2010 року [PERSON] оплатив [PERSON] 14500,00 дол. США за автомобіль Renault Trafik 2005 року випуску, р.н. [NUMBER] . Зазначено, що в день купівлі-продажу автомобіля, відповідач послався на брак часу для переоформлення автомобіля, сторони домовились, що остаточне оформлення автомобіля буде здійснене пізніше, після приїзду відповідача з-за кордону. На підтвердження укладання угоди та справжності намірів відповідач надав позивачу оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, нотаріально посвідчену довіреність на право керування та розпорядження автомобілем. 06.07.2018 року автомобіль було затримано співробітниками УПП у Тернопільський області та направлено на штраф майданчик. Позивач не встиг переоформити автомобіль на своє ім`я до накладення на нього арешту. Рішенням суду від 11.03.2020 року відмовлено в задоволенні позову позивача про визнання права власності на автомобіль. Вважає, що гроші які отримані відповідачем, є безпідставно набутим майном в розумінні ст. 1212 ЦК України. У відзиві сторона відповідача визнає факт отримання коштів та факт передачі автомобіля позивачу. Вважає позов необґрунтованим. З боку відповідача зроблено всі дії для того, щоб позивач мав можливість оформити право власності на транспортний засіб. Крім того відповідач, повідомляв позивача про те що у нього виник спір щодо поділу майна із дружиною, і про існування боргу за розпискою, у зв`язку із чим необхідно переоформити автомобіль. Крім того вважає, що не дотримано строк позовної давності, який слід відраховувати з 14.10.2016 року, тобто з моменту відкриття виконавчого провадження, оскільки позивачу було відомо про наявність арешту на майно та застосувати наслідки спливу строку позовної даності. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, з підстав зазначених в позові. Щодо строку позовної давності зазначив, що він не пропущений, оскільки відбувався судовий розгляд, 11.03.2020 року ухвалено судове рішення, що вказує на переривання строку позовної давності. Відповідач та його представник в судовому засідання позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову, підтримавши доводи відзиву. Заслухавши сторони у справі, свідка, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 4 ч. 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. У ч. 1 ст. 77 ЦПК України зазначено, що належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, що зазначено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Згідно із ч. 5 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судовим рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 11.03.2021 року справі № 766/21111/18 встановлено наступні факти. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , що [PERSON] був зазначений власником транспортного засобу - «Renault Trafic», 2005 року випуску, р.н. [NUMBER] . Згідно довіреності від 07.12.2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Левчуком В.Ю., [PERSON] уповноважив [PERSON] вчиняти наступні правочини: розпоряджатися від його імені (продати, обміняти, здати в оренду (найм), позичку належний йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого МРЕВ ДАІ м.Херсона 15.10.2009 року, транспортним засобом марки «Renault Trafic ВП5С», 2005 року випуску, р.н. [NUMBER] . В тесті рішення встановлено, що позивач зазначає, що 07.12.2010 року спірний автомобіль Renault Trafic, р.н. [NUMBER] , було відчужено [PERSON] за усною угодою на користь позивача, що підтверджується розпискою відповідача від 07.12.2010 року про отримання від позивача грошових коштів в сумі 14500 доларів США за автомобіль Renault Trafic, р.н. [NUMBER] , у зв`язку з чим 07.12.2010 року було видано довіреність з правом розпорядження ТЗ, нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Левчуком В.Ю. Таким чином сторони фактично вчинили купівлю-продаж автомобіля. Згідно акту про проведені електронні торги даний автомобіль передано на реалізацію, переможцем визнано [PERSON] . Даним судовим рішенням відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на автомобіль. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Свідок [PERSON] пояснив, що при продажі автомобілів завжди враховується побажання клієнта. У зв`язку із чим, за бажанням покупця, оформлюється довіреність або договір. З його пояснень вбачається, що він з відповідачем займається продажом автомобілів. Твердження позивача про ухилення відповідача від укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу суд не бере до уваги, оскільки така обставина не підтверджена належними та допустимими доказами, та спростовується матеріалами справи. Так, факт передачі [PERSON] оригіналу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [PERSON] та надання довіреності на ім`я останнього від 07.12.2010 року на розпорядження даним автомобілем з правом його перереєстрації, вказує на відсутність перешкод з боку відповідача на проведення належного оформлення транспортного засобу Renault Trafic, р.н. [NUMBER] позивачем на себе з 07.12.2010 року. Наявність розписки від 07.12.2010 року підтверджує факт, який визнано сторонами, щодо передачі [PERSON] та отримання [PERSON] коштів в сумі 14000,00 доларів США за автомобіль Renault Trafic, р.н. [NUMBER] . Твердження відповідача, що дана розписка ним написана у 2018 році суд до уваги не бере, оскільки воно не підтверджено належними та допустимими доказами. Ст.1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з цим i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання виникають за наявності трьох умов: 1) набуття або збереження майна; 2) набуття або збереження за рахунок іншої особи; 3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України). За положеннями ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз указаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1/ набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2/ відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного суду України від 07.06.2017 р по справі\~№ 923/1233/15\~, (ЄДРСРУ № 67288523). Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України. Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підстави ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. \~Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі\~№ 6-88цс13\~\~та від 24 вересня 2014 року\~№ 6-122 цс14\~\~які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Наведене дає можливість визначитись, що договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 Цивільного кодексу України. Суд наголошує, що правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України. Обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Так, отримуючи довіреність 07.12.2010 року на керування та розпорядження автомобілем Renault Trafic, р.н. [NUMBER] та передаючи кошти за даний автомобіль [PERSON] , [PERSON] розумів, що не набуває право власності на даний транспортний засіб, оскільки реєстрація такого права не відбулась, внаслідок дій які вчинили сторони, реалізуючи свої усні домовленості. Судом не встановлено будь-яких протиправних дій з боку відповідача, спрямованих на перешкоджання позивачу в оформленні права власності на спірний автомобіль. Отже безпідставності передачі коштів з боку однієї сторони іншій не встановлено, оскільки така передача відбулась добровільно й особа розуміла, що не набула права власності на автомобіль, передаючи кошти за нього. Перешкод в переоформленні на себе права власності на транспортний засіб не мала. Таким чином, на думку суду, відсутні підстави для виникнення обов`язку відповідача повернути одержані кошти, на підставі ст. 1212 ЦК України. Відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Щодо застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Враховуючи, що позовні вимоги є необґрунтованими, то підстав застосовувати наслідки спливу строку позовної давності у суду немає. Разом з тим, суд вважає, що зі сторони відповідача не доведено належними та допустимим доказами, що позивачу з 14.10.2016 року було відомо про наявність виконавчого провадження. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі зазначеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. \~

Outcome: dismissed