Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 26 лютого 2020 року був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів першого класу ТОВ „Автомагістраль-Південь. 12 листопада 2020 року він підписав контракт про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового класу на 3 роки. Наказом від 30.12.2020 року звільнений з посади водія автотранспортних засобів на підставі п.2 ст.36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Вважає, що був звільнений незаконно, без врахування положень ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України „Про військовий обов`язок і військову службу, а причини його звільнення не відповідають дійсним обставинам справи.. Тому, посилаючись на порушення відповідачем норм законодавства України про працю, позивач просить поновити його на посаді водія автотранспортних засобів першого класу ТОВ „Автомагістраль-Південь, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі та судові витрати. Разом з позовною заявою позивачем також подано до суду заяву про поновлення строку звернення до суду, який ним пропущений у зв`язку з юридичною необізнаністю та проходженням військової служби у Збройних силах України, в зв`язку із чим він був позбавлений можливості звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою суду від 26 листопада 2021 року відкрито спрощене провадження у даній справі. Цього ж дня ухвала про відкриття провадження у справі була направлена учасникам справи. Крім того, відповідачу були направлені копія позовної заяви разом з доданими до неї документами. Також відповідачу був визначений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому копії ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов. 12 січня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому позову не визнав, оскільки підставою для припинення трудових відносин було особисте волевиявлення [PERSON] під час укладення 26.02.2020 року строкового трудового договору, згідно якого він припиняє свою дію у випадку закінчення строку його дії, а саме 30.12.2020 року. Зауважує, що наказом по підприємству з кадрових питань згідно заяви позивача від 11.11.2020 року та з урахуванням положень ст. 119 КЗпП України його було увільнено від роботи на період військової служби за контрактом з 12.11.2020 року зі збереженням місця роботи, посади і середньої заробітної плати. Тобто, підприємством були дотримані вимоги Кодексу законів про працю України з урахуванням тривалості укладеного ним трудового договору, який діяв до 30.12.2020 року. Просить відмовити в задоволенні позову. 28 січня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, де він зазначає, що дії відповідача вчинені з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки чинне законодавство не передбачає можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу, а припинення трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору з таким працівником можливе лише після закінчення проходження військової служби. Зауважує, що під час підписання трудового договору дата початку та закінчення дії договору зазначені не були, і він не знав дати його закінчення, підписуючи бланк трудового договору. За таких обставин суд приходить до висновку про можливість вирішення справи за наявними матеріалами у відповідності до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. З урахуванням наведених позивачем у заяві про поновлення строків звернення до суду доводів на її обгрунтування та досліджених доказів на їх підтвердження, суд приходить до висновку, що пропущений позивачем строк звернення до суду необхідно поновити. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. \~ \~ \~ \~ Так, судом встановлено, що з 26 лютого 2020 року позивач [PERSON] працював на посаді водія автотранспортних засобів першого класу ТОВ „Автомагістраль-Південь на умовах строкового трудового договору, дія якого закінчується 30 грудня 2020 року. Своєю заявою від 11 листопада 2020 року на ім`я директора товариства позивач просив увільнити його з посади водія на час проходження військової служби за контрактом у військовій частині [NUMBER] , на що наказом начальника відділу кадрів товариства з урахуванням положень ст. 119 КЗпП України позивача було увільнено від роботи на період військової служби за контрактом з 12.11.2020 року зі збереженням місця роботи, посади і середньої заробітної плати. Наказом начальника департаменту кадрової політики та розвитку персоналу товариства від 24 грудня 2020 року було вирішено звільнити [PERSON] з 30 грудня 2020 року з посади водія автотранспортних засобів першого класу на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору, та виплатити йому компенсацію за 20 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки, про що листом повідомлено позивача з нагадуванням про необхідність отримання ним трудової книжки та пропозицією надання письмової згоди товариству для її направлення поштою на зазначену позивачем адресу. Згідно ч.1\~ст.21\~КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України \~ \~ \~ \~трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Згідно п.2 ст. 36 КЗпП підставою припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Як вбачається з матеріалів справи та наданих відповідачем до відзиву документів, зокрема, строкового трудового договору, укладеного між сторонами, підставою для припинення трудових відносин було особисте волевиявлення позивача під час його укладення, що підтверджується особистим підписом [PERSON] у договорі, де п.п.п 1.6 та 6.3 передбачено, що договір діє до 30.12.2020 року і він припиняє свою дію у випадку закінчення строку його дії. Тому, доводи позивача щодо невідповідності дійсності причин його звільнення є хибними та спростовується власноручним підписом позивача у договорі. Водночас, ст.119 КЗпП передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України\~"Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". При цьому мобілізація\~- це комплекс заходів, які здійснюються з метою планомірного переведення національної економіки на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України - на організацію і штати воєнного часу. З оголошенням мобілізації в державі настає\~особливий період\~- період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Особливий період охоплює\~час мобілізації\~(45 діб),\~воєнний час\~(час від закінчення мобілізації до припинення конфлікту) та\~частково відбудовний період після закінчення воєнних дій\~(час від припинення конфлікту до оголошення демобілізації). Після оголошення мобілізації в державі\~проводяться заходи особливого періоду, які передбачають, крім іншого, призов військовозобов`язаних до Збройних Сил України на військову службу в особливий період. На даний час проведено шість хвиль відкритої мобілізації, усі вони належать до періоду 20142015 років. Тому,\~аналіз зазначених\~норм законодавства\~дає підстави\~для висновку\~про те,\~що відповідач\~мав право\~звільнити позивача\~у зв`язку\~із закінченням\~строку трудового\~договору,\~оскільки контракт\~про проходження\~військової служби\~у Збройних\~Силах України\~підписано позивачем\~12\~листопада 2020\~року,\~тобто за\~межами дії\~мобілізації,\~тому на\~нього відповідно\~до ч.\~2\~ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~не поширювались гарантії та пільги, у тому числі щодо збереження місця роботи (посада), середнього заробітку на підприємстві. Натомість, зі змісту заяви позивача від 11.11.2020 року щодо укладення ним контракту про проходження військової служби та наказу товариства вбачається, що [PERSON] було увільнено від роботи на період військової служби за контрактом з 12.11.2020 року зі збереженням місця роботи, посади і середньої заробітної плати та проведено виплату компенсації за 20 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки. За таких обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача [PERSON] на підставі п. 2 ч. ч. 1\~ст. 36 КЗпП України\~відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Outcome: dismissed