Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернулася до суду до суду з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою по [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідач [PERSON] є чоловіком її рідної сестри [PERSON] та відповідно був зятем померлої [PERSON] , яка на прохання її сестри зареєструвала його місце проживання за вказаною адресою. З 27.05.1997 по 29.07.1999 відповідач проживав у вказаному будинку, а потім переселився до іншого за адресою по [ADDRESS] , де й постійно проживав разом з дружиною до 2012 року, після чого виїхав на заробітки до м.Москва Російської Федерації і більше не повертався. Тобто, з липня 1999 року відповідач фактично за місцем своєї реєстрації не проживає, жодної участі по підтриманню належного стану та сплаті комунальних платежів не приймає. На її неодноразові прохання відповідач відмовляється знятися з місця реєстрації у добровільному порядку. Реєстрація відповідача перешкоджає їй вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та підтвердила обставмини викладені в позовній заяві, пояснила, що незважаючи на не проживання відповаідачем в будинку понад десять років, він залишається в ньому зареєстрований, що перешкоджеє їй оформити субсидію, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за місцем реєстрації та через оголошення опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України. Причини неявки суду невідомі. Відзив не надійшов. За наявності умов, визначених у ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 1975 року (а.с.11-12, 29). 27 травня 1997 року у вище вказаному житловому будинку, за згоди власника, зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягом № 2318-12/2021 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та довідкою Центру надання адміністративних послуг Снігурівської міської ради від 29 грудня 2021 року (а.с.16, 22). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується наданим свідоцтвом про смерть (а.с.13). За життя, 28 листопада 2008 року [PERSON] залишила заповіт, посвідчений державним нотаріусом Снігурівської державної нотаріальної контори Миколаївської області Коваль Ю.В. за реєстровим № 1-2608, згідно з яким все належне їй на праві власності майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, тобто все те, що буде належати їй на день її смерті та на що вона за законом матиме право, заповідала своїй дочці [PERSON] , позивачці у справі (а.с.9). На підтвердження родинних відносин зі спадкодавицею позивачкою надано копію свідоцтва про її народження з даними відомостей про батьків (а.с.14) та на підтвердження зміни прізвища копію свідоцтва про розірвання шлюбу з чоловіком [PERSON] (а.с.15). Позивачка прийняла спадщину після смерті своєї матері, про що свідчить довідка Снігурівської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 18.12.2021 №1560/02-14 та витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі № 66383784 від 13.09.2021 (а.с.8,10). Відповідно до довідки Снігурівської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 21.01.2022 №48/01-16, інші спадкоємці після смерті матері позивачки відсутні (а.с. 35). Статтями 1216-1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини - дня смерті особи або дня, з якого вона оголошується померлою. Разом із тим згідно зі ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Актом комісії у складі спеціаліста І категорії по зверненням громадян та діловодству Козак О. та інспектора загального відділу Халявка Ю. Снігурівської міської ради від 22 грудня 2021 року дійсно встановлено, що [PERSON] згідно зі слів сусідів за місцем реєстрації по [ADDRESS] не проживає понад 10 років, що підтвердили [PERSON] та [PERSON] . Підпис членів комісії засвідчено секретарем міської ради С.Верловицьким та скріплено печаткою (а.с. 4). Допитані в судовму засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач понад десять років не проживає в будинку [ADDRESS] , та протягом цього часу вони його жодного разу не бачили. Наразі в будинку проживає лише позивачка. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц. Звертаючись до суду позивачка зазначила, що відповідач [PERSON] з 1999 року в будинку за місцем реєстрації не проживає без поважних причин, тобто більше двадцяти років. Будь-яких намірів проживати не виявляв, проживає в іншому житлі. Відповідач [PERSON] не прибувши у судове засідання, не побажав реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування наявності зв`язку зі спірним жилим приміщенням чи поважних причин відсутності у ньому понад встановлені житловим законодавством строки. Таким чином, у ході судового розгляду підтверджено обставини щодо відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання більше десяти років, відсутності доказів щодо створення позивачем чи іншими особами перешкод у користуванні житлом, участі відповідача в утриманні будинку чи виявлення інтересу до житла. Доказів поважності причин відсутності відповідача понад зазначений термін судом не встановлено, так само як і наявності домовленості між сторонами про інший строк збереження права на проживання у будинку. При цьому реєстрація відповідача створює для позивача перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися власним майном. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивачки про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved