Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

У жовтні 2021 року Ічнянська міська рада Чернігівської області, як орган опіки та піклування, звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 22 жовтня 2019 року [PERSON] , [INFO] , відібрана від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Із 23 січня 2020 року по теперішній час дитина перебуває під опікою [PERSON] , з якою проживає в [ADDRESS] . За час перебування дитини у сім`ї опікуна, її мати [PERSON] не вирішила питання щодо повернення дочки [PERSON] на виховання у сім`ю. З часу прийняття судом рішення про відібрання дитини, мати не виявила бажання повернути дочку на своє виховання та утримання, не звернулася з відповідною заявою до суду. Із метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини позивачпросить позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно її неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] на користь опікуна [PERSON] , аліменти на неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки доходу (заробітку) відповідача щомісячно, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 21 жовтня 2021 року відкрите провадження по справі, якою також залучено у часті в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] (а.с. 20). Ухвалою суду від 21 грудня 2021 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 43-44). Заяв та клопотань від учасників справи не надійшло. Відзиву на позов від відповідачки не надійшло. Пояснень щодо позову третьої особою не подано. У судовому засіданні представник позивачаГармаш Я.А. позов підтримала та просила його задовольнити із зазначених у ньому підстав. Відповідачка [PERSON] , допитана у судовому засіданні за її згодою як свідок, позов не визнала з посиланням на те, що після відібрання у неї дочки вона весь час навідувалася до неї, підтримувала її матеріально, купувала одяг, продукти харчування. Остання також часто приїжджала до неї в м. Ічня. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з посиланням на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б давали підстави для позбавлення батьківських прав [PERSON] . Третя особа [PERSON] , допитана у судовому засіданні за її згодою як свідок, заперечувала проти задоволення позову посилаючись на те, що її дочка [PERSON] змінила свою поведінки по відношенню до своєї дитини, так як неодноразово навідувалася до неї, підтримувала її матеріально, купувала одяг, продукти харчування. Дитина також неодноразово їздила до [PERSON] додому, де ночувала в неї. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом установлено, що відповідачка є матір`ю малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с. 4) Заочним рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 22 жовтня 2019 року відібрано у [PERSON] , [INFO] , її малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , без позбавлення батьківських прав (а.с. 5-6). Згідно свідоцтва про смерть батько неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] (а.с. 8). Як убачається з висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ічнянської міської ради від 18 серпня 2921 року № 273, останній вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно її малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (а.с. 9, 10). Відповідно до рішення виконавчого комітету Ічнянської міської ради Чернігівської області № 30 від 23 січня 2020 року встановлено опіку над малолітньою [PERSON] , [INFO] . Призначено [PERSON] , [INFO] , опікуном над малолітньою онукою [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). Відповідно до акту оцінки потреб сім`ї/особи [PERSON] та висновку оцінки потреб сім`ї від 28 липня 2021 року вбачається, що у сім`ї [PERSON] , яка проживає з співмешканцем [PERSON] у будинку його батьків, наявні складні життєві обставини. Основними ознаками та чинниками, що спричиняють СЖО є ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків, незадовільні умови проживання, інвалідність співмешканця [PERSON] (наявність психологічного захворювання), тривалість існування проблем декілька років і більше (а.с. 12-14, 15). Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У статті 9 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини). Статтею 27 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною 03.08.2006, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці. Під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган, серед іншого, визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб`єктів батьківської відповідальності (п. «а» ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей). Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 5 Сімейного кодексу України встановлено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Частинами 6-10 ст. 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (ч. 1 ст. 151 СК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 ЗУ «Про охорону дитинства». Сімейним кодексом України визначено чіткий перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей і відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Звідси виходить, що позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості та його поведінці, позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага (справа «Хант проти України» від 07.12.2006). Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з пояснень позивачки та третьої особи, після відібрання дитини [PERSON] постійно провідувала її, надавала матеріальну допомогу, привозила одяг, продукти харчування. Зазначене свідчить про те, що [PERSON] виявляє інтерес до своєї дитини, піклується про її фізичний та духовний розвиток, намагається створити останній належні умови проживання. З урахуванням викладеного, беручи до уваги норми чинного законодавства, встановлені обставини справи, зважаючи на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами відповідачки та її дитини, при цьому виходячи із найважливіших інтересів останньої, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, суд приходить до переконання, що наявні в справі докази не свідчать про свідоме нехтування та ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки [PERSON] , що є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд критично відноситься до висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , так як він носить рекомендаційний характер, до того ж належних та допустимих доказів, які б свідчили про ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків матеріали справи не містять. Безпідставним також суд вважає посилання позивача, як на підставу своїх позовних вимог, на п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», згідно з яким, якщо протягом року після прийняття судом рішення про відібрання дитини у батьків не усунені причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, служба у справах дітей за місцем походження дитини, позбавленої батьківського піклування, зобов`язана вжити заходів до позбавлення батьків їх батьківських прав, оскільки таких причин судом не було встановлено. Ураховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, при цьому позивач при подачі позову до суду був звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до ч. 6 ст. 141 судові витрати компенсуються за рахунок держави у поряду, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed