Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 05 березня 2016 року у виконавчому комітеті Сімерської сільської ради Перечинського району Закарпатської області уклала шлюб з відповідачем. За час спільного проживання у них народилося двоє дітей - доньки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Причиною звернення з даною позовною заявою слугувало те, що вони з відповідачем мають різні характери, різні погляди на сімейне життя та сімейні цінності, що призводило до частих непорозумінь та сварок. Чоловік зовсім не цікавиться дітьми, не приймає участі у їх вихованні, весь тягар їх матеріального утримання, а також ведення домашнього господарства завжди лежали на її плечах, оскільки відповідач ніде не працює, не має постійного доходу, а якісь зароблені кошти завжди витрачає на свої потреби. В результаті наша сім`я зруйнована, вона втратила до чоловіка почуття поваги, довіри та любові, а наприкінці серпня взагалі була змушена разом дітьми змінити місце проживання окремо від чоловіка. За таких обставин вважає примирення неможливим, подальше збереження шлюбу буде суперечити її інтересам та інтересам їх спільних дітей, а відтак просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили такі задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини, а також додатково долучені докази, зокрема при визначенні місця проживання малолітніх дітей врахувати рішення виконавчого комітету Перечинської міської ради як органу опіки та піклування. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не вперше не з`явилися, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, а тому суд у порядку ч. 1 ст. 223 ЦПК України розглядає справу за їх відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. У судовому засіданні встановлено, що 05 березня 2016 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Сімерської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис № 3, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Сімерської сільської ради Перечинського району Закарпатської області 05 березня 2016 року (а. с. 7). Також встановлено, що в даному шлюбі у сторін народилися дві доньки - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що стверджується відповідними копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Сімерської сільської ради Перечинського району Закарпатської області 25 серпня 2016 року та серії [NUMBER] , виданим Перечинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області 17 жовтня 2017 року (а. с. 8, 9). Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують, із серпня 2021 року спільно не проживають. Неявку відповідача у судові засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони повністю втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін та інтересам їх малолітніх дітей. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх малолітніх доньок, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Вирішуючи позовну вимогу про визначення місця проживання малолітніх дітей, суд приходить до такого висновку. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтею 153 цього Кодексу мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У частині першій статті 161 СК України зазначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Наведена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21.10.2019 по справі №640/2670/17. З наявного у матеріалах справи рішення виконавчого комітету Перечинської міської ради Закарпатської області від 21 жовтня 2021 року № 239 «Про визначення місця проживання та реєстрації дітей, участь батька у вихованні дітей та спілкуванні з ними і встановлення графіку побачень» видно, що виконавчий комітет на виконання функції органу опіки та піклування визначив місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання матері, [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , а також надав матері дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітніх дітей без згоди батька та встановив останньому порядок побачень з дітьми (а. с. 31-32). У свою чергу суд, визнаючи місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] , також приймає до уваги, що діти разом з матір`ю покинули колишнє місце постійного проживання за адресою проживання батька в селі Сімер Ужгородського району через несприятливу ситуацію в родині, та на даний час проживають разом з матір`ю за місцем її постійного проживання у [ADDRESS] , батько дитини [PERSON] у судове засідання з`явився лише один раз, яке за клопотанням його представника було відкладено, хоча належним чином був повідомлений про час та місце проведення таких. Натомість у сім`ї матері стосунки дружні, існує взаємоповага та взаєморозуміння між членами родини. За даною адресою створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дітей, мати працевлаштована та має постійний дохід (а. с. 10), в той час як будь яких доказів працевлаштування відповідача чи інших характеризуючих його особу даних суду не надано, натомість до матеріалів справи представником позивача долучено постанову суду від 22 жовтня 2021 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, тобто за вчинення домашнього насильства відносно дружини - відповідача [PERSON] (а. с. 41, зворот). Відтак наведені обставини дають суду підстави вважати, що в інтересах дітей, які будуть сприяти їх всебічному та гармонійному розвитку, місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , слід визначити разом з матір`ю [PERSON] . Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд враховує, що батько дітей не обмежений у можливості реалізації належного йому права на спілкування з доньками, вияву турботи стосовно них та участі у їх вихованні, до того ж наведеним вище рішенням органу опіки та піклування йому визначено порядок побачень з дітьми. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати в розмірі 1 816 грн сплаченого судового збору.

Outcome: approved