Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що власником будинку за адресою [ADDRESS] була її мати [PERSON] , а після її смерті позивач 02.11.2011 року спадкувала даний будинок. При житті мати дозволила проживати в будинку своєму брату [PERSON] та його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Брат матері [PERSON] помер. Після оформлення спадщини вона заявила тітці та її дітям щоб вони виселилися з належного їй будинку та знялися з реєстраційного обліку, оскільки вона бажає проживати в будинку, між ними склалися неприязні відносини, і щоб вони переїхали проживати в побудований ними будинок по [ADDRESS] . Син тітки [PERSON] переселився у вказаний будинок однак не знявся з реєстраційного обліку, а [PERSON] та [PERSON] відмовляються виселятися та продовжують проживати у її будинку, чим порушують її право власності. Посилаючись на викладене та приписи ст.ст. 317, 319, 391, 406 ЦК України просить суд усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування та розпоряджання власністю шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку за адресою [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. У відзиві на позов представник відповідача [PERSON] адвокат Кузнєцов М.О. просить відмовити у його задоволенні. В обґрунтування посилається на те, що житловий будинку за адресою [ADDRESS] складається з двох половин з окремими входами і вони проживають лише в одній половину будинку та не мають доступу до іншої. Дозвіл на проживання у вказаному будинку їм було надано значно раніше, ще бабусею позивача. Стосовно відомостей про наявність у них іншого будинку придатного для проживання, то такий будинок ще лише будується і проживати в ньому на даному етапі неможливо. Тобто виселення відповідачів порушить баланс сторін, так як вони фактично стануть безхатченками. Посилаючись на викладене та правовий висновок ВС у від 15.01.2020 у справі №754/613/18 просить відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі. Послався на те, що позивач як власник будинку не може ним користуватися, оскільки відповідачі вчиняють постійні конфлікти. Відповідачі мають власне жило на [ADDRESS] , де один і з них [PERSON] вже проживає тривалий час, а отже їх виселення не порушить баланс сторін. У судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечила проти позову. Зазначила, що дозвіл на їх проживання у будинку надала ще бабуся позивачки, а не її мама. Будинок на [ADDRESS] не придатний до проживання. Її син [PERSON] там проживає лише як сторож, щоб цигани не розікрали. Там є лише одна кімната, у якій можливе проживання, і то в поганому стані. Будинок до газопостачання не підключено. У тому будинку мали б бути 2 жилі кімнати і кухня. Однак наразі сім`я із трьох осіб там не зможе проживати. У судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову. Послався на те, що виселення відповідачів порушить справедливий баланс інтересів, оскільки внаслідок цього вони стануть безхатченками. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так, відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який є сином позивачки, суду пояснив, що в спірному будинку він проживав з 5 років у бабусі, його батьки в цей час їздили у Чехію на заробітки. Там постійно були сварки. Коли він вернувся з 1 курсу університету, то бабуся жалілася йому про вічні сварки. Коли бабуся померла, то батьки хотіли туди в`їхати, однак зробити ремонти і проживати там не можливо через відповідачів. Тому батьки стали жити у нього на квартирі. Відповідачі побудували собі будинок і можуть там проживати, зокрема один із них [PERSON] там тривалий час проживає. Однак він особисто не знає у якому стані той будинок. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є двоюрідною сестрою [PERSON] , суду пояснила, що покійна [PERSON] постійно говорила [PERSON] про те, що якщо не хоче жити разом з вуйком (чоловік [PERSON] ), то має заплатити гроші щоб вони доремонтували хату. Після її смерті відповідачі відповідачі проживали у своїй частині будинку, а інша залишилась пуста. Ремонти у тій частині майже не робилися, можливо щось забетонували. Щодо будинку на [ADDRESS] , то жити неможливо, є лише одна трохи зроблена кімната розміром 4х4 м. З комунікацій там лише електрика, газу немає. Там живе [PERSON] десь два роки, в тій частково зробленій кімнаті, щоб цигани не розікрали. Три особи в тій кімнаті жити не зможуть. Ствердила, що відповідачі живуть у будинку на [ADDRESS] , давно десь 40-45 років, з дозволу ще бабусі позивачки. Вони там провели газ, каналізацію, замінили електропроводку. П`янок і дебошів там не було. Також їй невідомо щоб [PERSON] не пускала [PERSON] на її частину будинку. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.11.2011 року [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с.12, 14). Відповідно до копії будинкової книги будинку [ADDRESS] такий є зареєстрованим місцем проживання [PERSON] з 18.04.1979 року, [PERSON] з 19.12.2000 року та [PERSON] (дату реєстрації місця проживання неможливо встановити) (а.с.9, 10). А згідно довідки ВК Хустської міської ради від 02.07.2021 року №7870 разом з власником будинку в [ADDRESS] [PERSON] у ньому зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Такий висновок викладено у постанові ВС від 15.01.2020 року у справі №754/613/18. Повертаючись до обставин даної справи суд констатує наступне. Так, встановлено, що один з відповідачів [PERSON] фактично не проживає у будинку в [ADDRESS] , що у тому числі й визнається позивачем у позовній заяві, а отже підстав для його примусового виселення немає, у зв`язку з чим, у задоволенні позовних вимог до нього слід відмовити. Щодо інших двох відповідачів, то слід зазначити, що заперечуючи проти позову відповідач [PERSON] посилалася на те, що внаслідок виселення відповідачів вони фактично будуть позбавлені житла, оскільки будинок за адресою [ADDRESS] лише будується і не придатний до проживання, що покладе на них надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично вони стануть безхатченками. На підтвердження чого нею надано відповідні фотосвітлини будинку [ADDRESS] (а.с.44-43) та будинку в [ADDRESS] (а.с.44-50), на яких відображено внутрішній стан останнього будинку у якому проводяться капітальні будівельні роботи, і виходячи з даних фотосвітлин зображений на них будинок ще не є придатним для проживання. При цьому представник позивача при дослідженні даних доказів поставив під сумнів, що на них відображений саме будинок за адресою [ADDRESS] . Водночас суд зазначає, що виходячи з предмету та підстав даного позову, обов`язок доведення обставини щодо наявності у відповідачі місця проживання лежить саме на позивачу, і таким не надано жодних доказів на підтвердження даних обставин. Натомість надані відповідачем фотосвітлини узгоджуються з показами свідка [PERSON] , а тому суд бере їх до уваги. Отже у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що на час розгляду справи судом, вказаний будинок було добудовано чи він став придатним до проживання. Відповідних доказів, які б достеменно стверджували, що відповідний будинок є придатним для проживання родини з трьох осіб - суду не надано. Та ж обставина, що в будинку проживає один з відповідачів [PERSON] , однак як визнано у судовому засіданні відповідачем у якості сторожа (у кімнаті яка є майже непридатною для проживання), не є на думку суду достатнім для висновку про придатність будинку до проживання в цілому для родини з трьох осіб різної статі. А тому суд бере до уваги твердження відповідача про те, що будинок за адресою [ADDRESS] , лише будується і не придатний до проживання. У будь-якому разі дане твердження відповідача позивачем не спростовано. Таким чином оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] тривалий час проживають у спірному будинку, сплачують витрати на його утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі (а.с.63-72), тобто мають тривалий зв`язок із ним як із житлом, і наразі іншого придатного для проживання житла такій відповідачі не мають, то їх виселення без надання іншого жилого приміщення покладена на них надмірний тягар та порушить справедливий баланс інтересів. Щодо посилання позивача на постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі №569/4373/16-ц та від 13.10.2020 року у справі №447/455/17, то у вказаних постановах Велика Палата Верховного Суду також дійшла правового висновку про необхідність дотримання пропорційності та справедливого балансу інтересів при виселенні особи із займаного приміщення. При цьому, на відміну від справи яка розглядається наразі, у зазначених вище справах відповідачі мали інше придатне для проживання житло, а тому Велика Палата Верховного Суду і дійшла висновку про можливість їх виселення. Відтак фактичні обставини даної справи є дещо різними. А отже на думку суду пред`явлений наразі [PERSON] позов є передчасним та задоволенню не підлягає. Судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed