Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Самарського району Дніпровської міської ради звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що відповідачі є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Батько дитини [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] . Мати дитини [PERSON] мешкає в м.Євпаторія, забирати дитину на виховання відмовляється. З моменту народження дитини мешкає окремо, участі у вихованні та утриманні сина не приймає, станом здоров`я дитини не цікавиться. [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі не перебували. [PERSON] забрав дитину з тимчасової окупованої території АР Крим в свою сім`ю, за адресою: [ADDRESS] , де також виховується ще двоє малолітніх дітей. Розвитком малолітнього [PERSON] ніхто не займався, дошкільний заклад дитина не відвідувала. Батька дитини [PERSON] було засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі. Таким чином, малолітній [PERSON] , [INFO] , після затримання та засудження батька, залишився без батьківського піклування у родині мачухи [PERSON] . Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 23.02.2021 року виявлено, що в будинку за адресою проживання родини [PERSON] , наступні умови для малолітніх дітей: в будинку є необхідні меблі, білизна, одяг. Кухня потребує ремонту, відсутній холодильник. Обмаль продуктів харчування. За клопотанням управління-служби у справах дітей та гуманітарної політики адміністрації Самарського району Дніпровської міської ради 12.04.2021 року малолітнього [PERSON] , [INFO] , тимчасово влаштовано до КЗСЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Барвінок» Дніпровської міської ради. Відповідно до листа зазначеного закладу дитину за весь час ніхто не відвідував, її долею не цікавився. За результатами обстеження практичним психологом, згідно психологічного висновку, у дитини виявлена затримка психо-мовленнєвого розвитку, погано формуються культурно-гігієнічні навички. У дитини не розвинута сенсорно-перцептивна діяльність (відчуття та сприйняття), показники психічних процесів знаходяться на низькому рівні. Спостерігаються порушення мисленнєвих операцій та затримка психічного розвитку. Дитина потребує консультацій психіатра. Відповідно до довідки КНП «Дніпровський центр первинно медико-санітарної допомоги №10» Дніпровської міської ради від 19.02.2021 року родина [PERSON] , в якій виховується трою малолітніх дітей, протягом двох років жодного разу за медичною допомогою до лікарів не зверталась. Декларація з лікарем не укладена, профілактичні щеплення дітям не проведено. Не зважаючи на те, що малолітній [PERSON] , [INFO] , має діагнози, потребує медичного втручання, батьки здоров`ям дитини не опікуються, до спеціалістів не звертались, повністю ухиляються від виконання батьківських обов`язків з виховання, розвитку та утримання дитини. Відповідно до акту та висновку оцінки потреб сімї [PERSON] , наданого відділом Дніпровського міського центру соціальних служб в Самарському районі міста, батько [PERSON] ніде не працює, веде асоціальний спосіб життя. За інформацією сусідів діти постійно голодні, брудні. Одяг та їжу для дітей приносять сусіди. Будь-які настільні ігри, іграшки, дитячі книжки відсутні. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини вирішено за доцільне позбавлення відповідачів батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Посилаючись на вказані обставини, позивач просив позбавити відповідачів [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їх малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з кожного з відповідачів на користь дитини аліменти в розмірі Ѕ частини від усіх видів їх заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, з перерахуванням аліментів на особовий рахунок дитини у Державному ощадному банку України. Ухвалою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 23.07.2021 року цивільну справу було передано за підсудністю до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28.08.2021 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою від 18.11.2021 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено останню до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та, посилаючись на викладені в позові підстави, просив суд задовольнити позовні вимоги. При цьому, в частині позовних вимог про стягнення з відповідачів аліментів на утримання дитини, уточнив, що в прохальній частині позову помилково зазначено про стягнення аліментів в розмірі Ѕ частки. В зв`язку з чим, просив стягнути аліменти в розмірі ј частки від заробітку (доходу) з кожного з відповідачів. Відповідачка [PERSON] за викликами до суду не з`явилась, про причини своєї неявки не повідомила. Відзив на позов не надала. Відповідач [PERSON] та його представник в наданому відзиві та поясненнях під час розгляду справи проти позову заперечували, посилаючись на те, що з огляду на фактичну відмову матері від виховання сина, він самостійно піклується про дитину. Остання завжди була забезпечена всім необхідним. Відповідач завжди працював, але не офіційно. До моменту затримання жодного разу не повідомлявся органом опіки та піклування про необхідність зміни ставлення до виконання батьківських обов`язків. Заслухавши пояснення представника позивача, а також відповідача та його представника, допитавши свідка та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідачі є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Мати дитини - [PERSON] , після народження дитини на тимчасово окупованій території (м.Євпаторія, АР Крим), залишила дитину. Останню забрав її батько [PERSON] та перевіз до м.Дніпра, де проживав з останньою та іншими членами родини за адресою: [ADDRESS] . Згідно наказу №20 від 04.02.2020 року управлінням-службою у справах дітей Самарської районної у м.Дніпрі ради малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , було взято на облік, як таку, що перебуває в складних життєвих умовах, в зв`язку з ухиленням батьків від виконання батьківських обов`язків. 20.02.2021 року батька дитини - відповідача [PERSON] було затримано в зв`язку із скоєнням кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за який його було засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років, яке він відбуває на момент пред`явлення позову та розгляду даної цивільної справи. За клопотанням управління-служби у справах дітей та гуманітарної політики адміністрації Самарського району Дніпровської міської ради 12.04.2021 року малолітнього [PERSON] , [INFO] , тимчасово влаштовано до КЗСЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Барвінок» Дніпровської міської ради. Згідно висновку органу опіки та піклування адміністрації Самарського району Дніпровської міської ради від 28.05.2021 року визнано за доцільне позбавлення відповідачів батьківських прав по відношенню до їх малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Частиною 3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, нав-чання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частиною 7 ст.7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п.п.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ч.ч.1-4 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Частиною 1 ст.151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною 1 ст.164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до правових наслідків згідно зі ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18 (провадження №61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18 (провадження №61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17 (провадження №61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі №522/21914/14 (провадження №61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останніх батьківських прав, покладено на позивача. Суд враховує, що відповідач [PERSON] після залишення дитини матір`ю в АР Крим, виявив бажання забрати її до себе, для чого приїхав до АР Крим, забрав дитину, зареєстрував факт її народження, після чого дитина постійно проживала разом із батьком до моменту його затримання. Останній займався доглядом, вихованням та утриманням дитини. Також відповідач виявив бажання приймати участь у розгляді даної справи, заперечував проти позову в частині заявлених до нього вимог, зазначивши, що ніколи не ухилявся від батьківських обов`язків та належного виконував останні. Дитина була забезпечена всім необхідним. Дійсно дитина не була поставлена на облік у лікаря. Проте, в разі необхідності, ним забезпечувалось надання дитини необхідної медичної допомоги та лікування. Після звільнення він має намір залишити дитину у себе та займатись її подальшим вихованням. Таким чином, викладені в позовній заяві та у висновку органу опіки та піклування від 28.05.2021 року щодо обставин, за яких позивач вважає за доцільне позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав, суд вважає такими, що об`єктивно належними, достатніми та допустимими доказами не доведені та такими, що не свідчать про наявність передбачених ч.1 ст.164 СК України підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. В зв`язку з цим, суд не погоджується із зазначеним вище висновком та приходить до висновку про необхідність в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] та стягнення з нього аліментів, як безпідставних та не доведених. Поряд з цим, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] після народження дитини залишила останню в дитячому будинку. З цього часу долею дитини не цікавилась, останню не відвідувала, на зв`язок не виходила, жодної участі у вихованні та утриманні дитини не приймала. З урахуванням вищенаведеного та ставлення відповідачки до питання виховання та утримання дитини, а саме: фактичного самоусунення від виконання батьківських обов`язків з моменту народження дитини, наявні передбачені п.2 ч.1 ст.164 СК України підстави для позбавлення відповідачки баткьівських прав. В зв?язку з цим, позовні вимоги в цій частині суд вважає обгнутованими, доведеними належними доказами та такими, що підлгяають задоволенню. З огляду на це, враховуючи положення ст.ст.166,180-183,191 СК України, слід також задовольнити і позовні вимоги органу опіки та піклування в частині стягнення з відповідачки аліментів на утримання малолітньої дитини в розмірі ј частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття. На підставі викладеного та

Outcome: partial