Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

Позивач \~ [PERSON] ,\~в інтересах\~якого діє\~адвокат Веклич\~А.В.,\~звернувся до\~Ужгородського міськрайонного\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~в якому\~просить суд\~розірвати шлюб\~між ним\~та відповідачкою,\~укладений 07\~березня 2013\~року,\~зареєстрований у муніципалітеті Теннер, Королівство Данія, актовий запис №13231. Свої позовні вимоги мотивує тим, що спільне життя з відповідачкою не склалося. Причиною для розірвання шлюбу стало відсутність взаєморозуміння, різні погляди на розв`язання сімейних та побутових проблем. Внаслідок цього подружжя втратило почуття поваги та кохання один до одного. Шлюбні відносини фактично припинені. Подальше сумісне життя, примирення з відповідачкою та збереження сім`ї є неможливим. У шлюбі народилась донька [PERSON] , [INFO] . Спору щодо визначення місця проживання дитини на час подання позову немає. Ухвалою суду від 16.02.2021 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 31.05.2021 постановлено ухвалу по надання сторонам строку на примирення. Ухвалою суду від 19.10.2021 поновлено провадження у справі у зв`язку із закінченням строку для примирення. Представник позивача просив задоволити позов, розірвати шлюб укладений його довірителем з відповідачкою. Представник відповідача, адвокат Ковальчук О.В., у судове засідання не з`явилась, разом з тим, у попереднє судове засідання подала клопотання про розгляд справи без її участі у зв`язку з хворобою. Позовні вимоги не визнає, просила суд відмовити у задоволенні позову. Зокрема заперечення, висловлені нею у попередніх судових засіданнях, базувались на тому, що у провадженні дільничного суду м.Кауфбойрен (Німеччина) перебуває справа за позовом відповідачки до позивача про розірвання шлюбу. Оскільки сторони проживають у Німеччині, то позов про розірвання шлюбу повинен розглядатися за місцем їх проживання та відповідним законодавством. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Частиною першою статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі статтею 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності. Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог статей 2, 497 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів. Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону України «Про міжнародне приватне право»). У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» зазначено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави. Згідно ст. 13 ЗУ «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Документом, яким встановлено безпосередні процедури легалізації шлюбу, укладеного за кордоном, є Наказ Міністерства юстиції України № 52/5від 18.10.2000 року «Про затвердження Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні» із змінами та доповненнями. Тобто, для визнання шлюбу державою Україна, укладеного в іншій країні, з усіма правовими наслідками, шлюб необхідно легалізувати. За загальним правилом, легалізація це процедура приведення документів у ту форму, яка відповідає законодавству іноземної держави і визнається державними органами цієї держави. Процедура легалізації в Україні таких документів, як: свідоцтво про укладення шлюбу або розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, скоєних за кордоном, відбувається на підставі Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої Наказом Міністерства закордонних справ України № 113 від 04.06.2002 року. Гаазька Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, згода на обов`язвовість якої надана Законом України від 10.01.2002 «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів», набула чинності між Україною і державами учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання, з 22.12.2003. Апостиль це спеціальний штамп, який проставляється на офіційних документах, що надходять від держав учасниць зазначеної Конвенції. Він засвідчує справжність підпису особи під документом і автентичність відбитку печатки або штампа, яким скріплено відповідний документ. Відповідно до ст.ст.2, 3 Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ, є проставляння апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Згідно з положеннями вказаної Конвенції документ, на якому проставлено апостиль, не потребує жодного оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці цієї Конвенції. Положеннями статей 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є (частина перша статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Відповідно до статті 5 Закону України «Про міжнародне приватне право» у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. У свою чергу позивач, як громадянин Німеччини, звернувшись до судової установи в Україні та обґрунтовуючи свої вимоги згідно законодавства України, здійснив вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Частиною першою статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. При цьому суд відмовляє у відкритті провадження у справі (чи відповідно закриває провадження у справі), якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що передбачено частиною другою статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право», а також пунктом 3 частини першої статті 186 ЦПК України (принцип lis alibi pendens). Із заяви адвоката Наталії Кір`яненко від 08.12.2021, яка адресована в дільничний суд м.Кауфбойрен, яку до початку судового засідання долучено представником позивача до справи, встановлено, що нею відкликано заяву про розірвання шлюбу з посиланням на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 26.11.2021 у даній справі у зв`язку з очікуванням рішення по справі. Отже, підстави для закриття провадження у даній справі відсутні. Підстави визначення підсудності справ судам України встановлено статтею 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», зокрема згідно із пунктом 12 частини першої цієї статті суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України. За положеннями ч.1 ст.28 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до частини другої статті 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про громадянство України» громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України. Одним із принципів законодавства України про громадянство є принцип єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України (пункт 1частини першої статті 2 Закону України «Про громадянство України»). Відповідно до статті 17 Закону України «Про громадянство України» громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України. Статтею 20 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України користується всіма правами і несе всі обов`язки громадянина України. Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачка, не зважаючи на проживання в Німеччині, є громадянкою України, має зареєстроване місце проживання в Україні, що підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради №267/18-06 від 03.02.2021 та ураховуючи те, що матеріали справи не містять відомості про вихід відповідачки з громадянства України, його втрату або інші підстави для припинення ним громадянства України, суд вважає, що особистим законом відповідачки є право України, у зв`язку із цим у цьому випадку підлягає застосуванню законодавство України, а справа підсудна Ужгородському міськрайонному суду . 07 березня 2013 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] , укладено шлюб, який зареєстрований у муніципалітеті Теннер, Королівство Данія, актовий запис №13231, що підтверджується свідоцтвом про шлюб з проставлянням апостилю відповідно до Гаазької конвенції від 05.10.1961 (а.с.22-25). У шлюбі у подружжя народилась донька, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягом з актового запису про народження за №G 433/2016 (а.с.26-28). Згідно зі\~ст. 51 Конституції України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Частиною 3\~статті 56 СК України\~передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 3\~ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Частина 2 статті 112 СК України\~передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як визначено ч. 2\~ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що між сторонами існує непорозуміння та суперечки, спільне проживання стало неможливим, обоє втратили почуття взаємної любові, поваги один до одного та дружби між ними. Відносини між подружжям зіпсовані, проживають кожен своїм особистим життям, спільне господарство не ведуть, внаслідок чого спільне життя і збереження шлюбу є неможливими. Сторони не підтримують шлюбних відносин, такі фактично припинились. Отже, причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, а після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Суд критично оцінює заперечення представника відповідачки проти розірвання шлюбу, оскільки з долученої заяви про розірвання шлюбу, яка підготовлена адвокатом Наталією Кір`яненко в інтересах [PERSON] для пред`явлення в дільничний суд м.Кауфбойрен, встановлено, що розірвання шлюбу з позивачем відповідає дійсній волі відповідачки на припинення шлюбу. Відповідно до ст.141 ЦПК України слід здійснити розподіл судових витрат, стягнувши з відповідачки на користь позивача 840,80 грн. судового збору.\~\~ На підставі викладеного,

Outcome: approved