Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

Медичний заклад звернувся до суду із заявою, в обґрунтування вимог якої зазначив, що [PERSON] , у зв`язку із погіршенням психічного стану потребує надання психіатричної допомоги в умовах стаціонару. Посилаючись на висновок лікарів-психіатрів, яким встановлено діагноз «Хронічний маячний розлад, афективно маячний синдром, з агресивними тенденціями», заявник просить госпіталізувати [PERSON] до психіатричного закладу. Прокурор в судовому засіданні не заперечив щодо заяви. Лікар-психіатр і представник заявника в судовому засіданні підтримали заяву та просили її задовольнити з викладених у ній підстав. Захисник в судовому засіданні заперечив щодо заяви та просив відмовити у її задовольнити оскільки у особи не виявлено тяжкого розладу та не надано доказів її протиправних дій. Особа, відносно якої вирішується питання в судовому засіданні заперечила вимоги заяви та пояснила, що вона є психічно здоровою людиною та занепокоєна тим, що їй примусово вводять невідомі їй медичні препарати. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Під час розгляду справи в судовому засіданні встановлено такі обставини. 12.01.2022 року Комунальним некомерційним підприємством Сквирської міської ради «Сквирська центральна міська лікарня» видано письмове направлення на госпіталізацію у психіатричну лікарню [PERSON] із діагнозом «Хронічний маячний розлад, афективно маячний синдром, з агресивними тенденціями» (а.с. 30). Згідно із висновку психіатричного обстеження Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» № 41 від 13.01.2022 року, [PERSON] за своїм психічним станом не здатна усвідомлювати необхідність стаціонарної допомоги в психіатричній лікарні та представляє виражену соціальну небезпеку для себе і оточуючих (а.с. 4 - 7). Вирішуючи справу по суті, суд враховує наступне. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них. Згідно із статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Натомість, до заяви не додано та під час розгляду справи суду не надано жодних фактичних, прямих, достовірних, об`єктивних і беззаперечних даних, які б свідчили про встановлення у [PERSON] тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Зокрема, відповідно до статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу», тяжким психічним розладом - є розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, вій психічний стан і поведінку. Проте, немає будь-яких відомостей про встановлення у [PERSON] такого розладу психічної діяльності. Так, до заяви не додано жодного письмового документу про наявність у [PERSON] діагнозу, що вказаний за змістом заяви. При цьому, до заяви не додано об`єктивних даних про час та обставини подій зазначених у висновку психіатричного обстеження Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» № 41 від 13.01.2022 року. Вказаний висновок також містить посилання на діагноз, однак в матеріалах справи такі відомості відсутні. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлена презумпція психічного здоров`я. Правова позиція щодо презумпції психічного здоров`я людини та неможливості втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного розладу викладена у практиці Європейського суду з прав людини та є обов`язковою для застосування національними судами. Насамперед, підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканість; нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. У справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року ЄСПЛ звертає увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи: -особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; -психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; -дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Аналогічні висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме: рішення від 28 жовтня 2003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації та рішення від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації. Отже, суду не надано даних про тяжкість хвороби та характер її перебігу, а також належних, допустимих і достовірних доказів про те, що психічні розлади у [PERSON] досягли такого рівня, які б виправдовували примусову госпіталізацію. Таким чином, враховуючи ненадання суду жодних медичних даних щодо психічного стану здоров`я [PERSON] , а також те, що не встановлено у неї тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, суд приходить до висновку про відсутність передбачених статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» підстав для примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу. За таких обставин, заява є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed