Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати договір позики № 48/85802767 від 29.12.2015 р., укладений між позивачем та ТОВ «Партнер Фінанс», недійсним. В обґрунтування позову вказує про те, що 29.12.2015 року між ним та ТОВ «Партнер Фінанс» було укладено спірний кредитний договір, відповідно до умов якого сума позики становить 4000 грн., встановлено плату за договором у розмірі 1120 грн. Посилається на те, що при його укладенні було порушено його права, як споживача, у зв'язку з чим ним неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, які відповідачем були залишені без задоволення. Вказав, що фактично працівники ТОВ «Партнер Фінанс» при видачі кредитних коштів не ознайомлюють позичальника з умовами кредитування та ризиками, передбаченими ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», не надавали паспорт кредиту, він про це ніде не ставив свій підпис. Відповідач не надав йому повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Вважає, що недотримання та невиконання відповідачем імперативних вимог закону, встановлених ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» є підставою згідно ст. 215 ЦК України для визнання спірного договору недійсним. Крім того, позивач зауважує, що відповідачем також був порушений п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», яке полягає в тому, що позивач вважає несправедливими умови кредитного договору, а саме за порушення позичальником строків погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань позикодавець має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню у розмірі 2% від суми простроченого платежу, що становить 2400 грн. (2%*4000 грн.*30 днів), тобто сума компенсації становить більше 50%, що відповідно до ч. 5 п. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою. Позивач також вважає, що кредитним договором порушено норми ст. 19 ЗУ «Про споживче кредитування», оскільки п. 3.11 договору при виникненні заборгованості по договору змінюється черговість погашення такої заборгованості, що є односторонньою зміною умов договору, а тому зазначений пункт кредитного договору повинен бути визнаний недійсним. Крім того, вказує про порушення норм, встановлених абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних», адже позбавлення його права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, оскільки у п. 4.11 кредитного договору встановлено фактично її безстроковість, є порушенням закону, а отже є підставою для визнання такого пункту недійсним. З огляду на вищезазначене, позивач вважає, що є всі підстави для визнання спірного кредитного договору недійсним в цілому. Позивач надав письмову заяву про підтримку позову, просив справу розглянути за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с. 4, 8). Відповідач про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про що свідчить отримання ним судової повістки (а.с. 21), однак його представник в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, поважності причин неявки не убачається, клопотань та письмових заперечень від нього не надходило. Тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів і зважаючи на вжиті заходи для забезпечення участі відповідача у розгляді справи. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. 29.12.2015 р. між [PERSON] та ТОВ «Партнер Фінанс» було укладено кредитний договір № 48/85802767 (а.с. 7). Відповідно до змісту вищезазначеного договору позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі встановленому цим договором, а позичальник зобов`язується повернути суму позики позикодавцю та сплатити плату за договором у порядку та строки, передбачені цим договором. Сума позики становить 4000 грн. Позичальник повинен сплатити позикодавцю плату за договором у розмірі 1120 грн., плата за договором повинна бути сплачена разом з поверненням позики. Плата за договором сплачується у розмірі, передбаченому п. 2.1. Договору, незалежно від кількості днів, протягом яких позика залишається неповернутою Позикодавцю. Позикодавець надає позику шляхом передачі готівкових коштів Позичальнику. Підписанням цього Договору Позичальник підтверджує, що він отримав від Позикодавця суму позики у повному обсязі у дату підписання цього Договору. За порушення строків погашення грошових зобов`язань, Позикодавець має право вимагати сплату пені, яка нараховується у розмірі 2 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно зі ст. 1047 ЦК України, договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України) Частиною першою, другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом положень частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України). Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством. Разом з тим, позивачем не зазначено яких саме істотних умов не містить договір, не доведено відсутність необхідної інформації щодо детального розписку сукупної вартості кредиту, паспорту кредиту, що є його обов'язком відповідно до засад змагальності процесу, чим не виконав вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Статтею 9 ЗУ «Про споживче кредитування» передбачена інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит та в ч. 12 цієї статті передбачені наслідки, де зазначено, що у разі ненадання визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації кредитодавець або кредитний посередник несе відповідальність у порядку та розмірі, визначених законом. Споживач, який внаслідок ненадання йому визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації уклав договір на менш сприятливих для себе умовах, ніж ті, що передбачені у цій інформації, має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення. Кредитодавець зобов`язаний привести договір у відповідність з умовами, зазначеними у наданій інформації, протягом 14 днів з дати отримання такого повідомлення. Однак, позивачем не надано доказів направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення, а посилання позивача щодо направлення листів про припинення порушень з боку відповідача, які відповідачем були залишені без задоволення, також не підтверджені матеріалами справи. Відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування» ненадання споживачу в письмовій формі інформації щодо умов надання кредиту не є підставою для визнання правочину недійсним, лише є підставою для відповідальності для суб`єкта господарювання, встановленої законодавством. До того ж, згідно з абз. 1 п. 4.11 договору вбачається, що позичальник підтверджує, що отримав від позикодавця до укладення цього договору інформацію вказану в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, про що засвідчив своїм підписом у спірному договорі, а тому, суд критично оцінює посилання позивача на те, що відповідач не надав позивачу повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови договору перед укладенням та під час укладення договору. Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Укладаючи кредитний договір, сторони досягли згоди з усіх їх істотних умов, про що вказує, зокрема, підпис позивача у договорі. Договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач, отримавши грошові кошти за кредитним договором та використавши їх за цільовим призначенням, не заперечував при цьому проти окремих умов договору, що також підтверджує обставини обопільного погодження сторонами усіх умов договору. Позивач вважає п. 3.11 договору, яким встановлено порядок погашення заборгованості, односторонньою зміною умов договору, та таким, що суперечить ст. 19 ЗУ «Про споживче кредитування». Однак, в п. 3.11 договору сторони обопільно домовились про порядок погашення заборгованості, що підтверджується підписом сторін у договорі, тому цей пункт не може вважатися односторонньою зміною умов договору. Суд враховує, що [PERSON] не оспорює факт підписання зазначеного договору позики на умовах, вказаних у ньому, та не заперечує отримання кредитних коштів, також не вимагала приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною у ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування» інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення. Натомість зі змісту оскаржуваного кредитного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначена сума кредиту, встановлений розмір плати за договором, порядок надання та повернення позики, зазначений розмір пені у разі порушення строків повернення кредиту, строк дії договору та інше. Отже, доводи позивача про те, що при укладенні кредитного договору відповідачем не було надано повної та достовірної інформації про умови кредитування перед укладенням договору спростовуються встановленими обставинами у справі та змістом оскаржуваного договору. Суд дійшов висновку, що зміст договору є зрозумілим для читання і не може розцінюватися як надання інформації у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб. Позивач не був обмежений в часі ознайомитися більш детально з умовами договору, не був позбавлений права відмовитися отримувати кредит, внести зміни чи доповнення до договору або укласти/запропонувати додаткову угоду, відмовитися від таких умов, але погодився із умовами договору та підписав його. Не ґрунтуються на вимогах законодавства посилання позивача на порушення вимог ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» з огляду на таке. Згідно ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Згідно ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Однак відповідно до п. 6.4 договору позики позичальник цим надає свою однозначну, безумовну та безвідкличну згоду на обробку будь-яких його персональних даних, включаючи, але не обмежуючись, збиранням, реєстрацією, накопиченням, зберіганням, адаптуванням, зміною, поновленням, використанням і поширенням (розповсюдженням, реалізацією, передачею), знеособленням, знищенням відомостей про позичальника, без будь-яких обмежень та з будь-якою метою. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При укладенні договору позики сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів". Так як в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, без їх доведення в розрізі положень ст. 76-81 ЦПК України, і спростовуються самим змістом договору, то суд не вбачає підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст. 203, 215 ЦК України, ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, він компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed