Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона з 16 квітня 2020 року працювала на посаді керуючої справами виконавчого апарату Криворізької районної ради Дніпропетровської області та звільнена з посади відповідно до розпорядження голови районної ради №62-К 19 липня 2021 за частиною 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про працю. У день звільнення в порушення вимог ст. 47, 116 КЗпП України повний розрахунок з нею не був проведений, заборговану заробітну плату в сумі 102796,11 грн. не виплачено. Заборгованість із заробітної плати була стягнута з відповідача судовим наказом, виданим Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу від 07 вересня 2021 року та виплачена в примусовому порядку Державною казначейською службою України 29 листопада 2021 року в сумі 82750,87 грн., з урахуванням утриманих обов`язкових платежів. За таких обставин, оскільки з дня звільнення до остаточного розрахунку минуло 92 робочі дні, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 47572,28 грн, без урахування податків і обов`язкових платежів. Порушення трудових прав позивачки на оплату праці призвели до маральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає додаткових зусиль організації життя позивача. Враховуючи тривалість протиправної поведінки відповідача, зміни в житті позивача та зусилля, вжиті нею для відновлення порушеного права, позивач вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінює в сумі 20430 грн, розмір якої розрахований виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2021 року - 2270 грн. та тривалості порушення трудових прав - 9 місяців. Позивач просить стягнути з Криворізької районної ради Дніпропетровської області на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 липня 2021 року по 29 листопада 2021 року в сумі 47572,28 грн, без урахування податків та обов`язкових платежів, моральну шкоду в сумі 20430,00 грн. Ухвалою судді від 13 грудня 2021 року провадження по справі відкрито, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач Криворізька районна рада Дніпропетровської області в особі керівника голови В. Мудрого, скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. У відзиві не заперечував фактичні обставини вказані позивачем щодо наявності заборгованості із заробітної плати на час звільнення позивача, яка виплачена райрадою 29.11.2021 згідно судового наказу від 07.09.2021. При цьому вказував, що рішенням районної ради від 09 червня 2021 року делеговані Криворізькій районній адміністрації повноваження із забезпечення виконання районного бюджету, в тому числі і на оплату праці. Невиконання вказаного рішення районної ради Криворізькою райдержадміністрацією призвело до порушення фінансування захищених видатків районного бюджету, до яких відноситься і своєчасна виплата заробітної плати. Відповідач також вказував на недоведеність належними та допустимими доказами тієї обставини, що позивачу завдана моральна шкода, та заперечував проти задоволення цієї позовної вимоги через відсутність вини у заподіянні такої. Звертав увагу суду, що правовідносини, що існували між сторонами ґрунтувалися на підставі трудового договору, а отже за таких правовідносин не може застосовуватися такий спосіб захисту як компенсація моральної шкоди. Сторони правом на участь в судовому засіданні не скористалися. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява, в якій вона просила цивільну справу розглянути за відсутності позивача, наполягала на позовних вимогах в повному обсязі. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження за правилами глави 10 розділу ІІІ ЦПК України. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази у справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] в період з 16.04.2020 по 19.07.2021 працювала на посаді керуючої справами виконавчого апарату Криворізької районної ради Дніпропетровської області, що підтверджується витягом з трудової книжки [NUMBER] (а.с.17-19). Згідно розпорядження голови Криворізької районної ради Дніпропетровської області від 16.07.2021 №62-К та відповідно до запису в трудовій книжці [PERSON] на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП звільнено за власним бажання з 19 липня 2021 року у зв`язку з невиконанням Криворізькою районною радою законодавства про працю (невиплата заробітної плати), про що вказано в заяві [PERSON] про звільнення (а.с. 19, 26,27) . Відповідно до вказаного розпорядження Криворізька районна рада Дніпропетровська області зобов`язана була провести повний розрахунок з позивачкою при звільненні, виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку у кількості 8 календарних днів за період роботи з 16.04.2021 по 15.04.2022 року та вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку. Згідно довідки Криворізької районної ради від 19.07.2021 №02-12-237, заборгованість із заробітної плати [PERSON] складала 102796,11 грн. (а.с. 28). Стаття 47 КЗпП України передбачає, що роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 КЗпП України Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В день звільнення, в порушення вищезазначених норм закону, повний розрахунок із [PERSON] не був проведений та заробітну плату в сумі 102796,11 грн. не виплачено. Заборгованість із заробітної плати з урахуванням утриманих обов`язкових платежів у розмірі 82750,87 грн. на користь [PERSON] стягнута з відповідача на підставі судового наказу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі №216/5694/21 від 07.09.2021 року (а.с. 35-36) та виплачена в повному обсязі 29.11.2021 (а.с. 39). Вказані обставини визнані відповідачем, згідно відзиву на позовну заяву. Стаття 117 КЗпП України визначає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи викладене, суд констатує наявність у [PERSON] права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 20.07.2021 (наступного після звільнення дня) по 29.11.2021. При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8лютого 1995року №100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата [PERSON] , згідно довідки відповідача від 27.07.2021 №03-39-243/0/2-21 за два місяці, що передували звільненню, складала 517,09 грн. (а.с. 34), що визнано сторонами. За період з 20.07.021 по 29.11.2021 кількість робочих днів, згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу, становить 93 робочих дні, однак, враховуючи позицію позивача, суд розраховує середній заробіток за весь час затримки розрахунку за 92 робочі дні, тобто в межах заявлених позовних вимог, що узгоджується з ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України, тобто середній заробіток за цей час становить 47572,28 грн. (92 робочі дні*517,09 грн.= 47572,28 грн.). Заперечуючи проти позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач посилався на те, що 09 червня 2021 року Криворізькою районною радою прийняте рішення №40-2/VІІІ «Про внесення змін до рішення районної ради від 24.12.2020 №6-І/VІІІ «Про районний бюджет на 2021 рік», яким в т.ч. затверджено видатки районного бюджету на 2021 рік, в т.ч. на оплату праці працівників (а.с. 57-59). Вищевказане рішення у відповідно до ст. 44 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в порядку делегованих повноважень районних рад місцевим державним адміністраціям, повинно виковуватися Криворізькою районною державною адміністрацією. Однак Криворізькою районною державною адміністрацією вказане рішення не виконувалося, що призвело до порушення фінансування захищених видатків районного бюджету, до яких відноситься і своєчасна виплата заробітної плати. Криворізькою районною радою вживалися заходи щодо належного виконання рішення та виплати заробітної плати шляхом повідомлення про злочин посадовими особами райдержадміністрації (а.с. 61-64), зверненнями до Дніпропетровської обласної державної адміністрації та до голови Верховної ради України (а.с. 65-74). Вказані заперечення Криворізької районної ради Дніпропетровської області суд не бере до уваги, оскільки саме на роботодавця нормами КЗпП України покладено обов`язок з нарахування та виплати працівникам всіх належних їм сум у день звільнення, та працівник не має нести негативні наслідки неможливості виконання роботодавцем своїх обов`язків. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В ході судового розгляду встановлено, що відповідачем порушені трудові права [PERSON] , що позбавило її можливості отримати зароблені кошти, право на вільне розпорядження якими гарантоване ст. 43 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд приходить до висновку, що сам факт порушення вказаних прав [PERSON] завдав їй моральної шкоди, оскільки безумовно порушив звичний для неї спосіб життя, можливість розпоряджатися заробленими грошима, задовольняти елементарні потреби людини в їжі, одязі, тощо, що спричинило їй душевні переживання, вона змушена була вживати заходів для відновлення свого порушеного права. У зв`язку з вище викладеним, виходячи з принципів розумності, справедливості, з врахуванням глибини душевних страждань позивача та характеру і тривалості винних дій відповідача, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог в частині відшкодування моральної шкоди, а саме вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Оскільки [PERSON] відповідно до п. 1 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору, то згідно з правилами ст. 141 ЦПК України, оскільки судом задоволено дві позовні вимоги майнового характеру, судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача в сумі 1816,00 грн.

Outcome: partial