Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Ірпінського міського суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивувало тим, що 17.12.2015 р. [PERSON] отримала кредит в розмірі 1900 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання заяви №б/н від 17.12.2015 р. Підписанням заяви відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору відповідачем, станом на 13.01.2019р. виникла заборгованість за кредитом у розмірі 11612,03 грн, з яких: 869,30 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 760,95 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, 8952,64 грн. нарахована пеня, 500,00 грн штраф (фіксована частина), 529,14 грн штраф (процентна складова). Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 11612,03 грн. за кредитним договором №б/н від 17.12.2015 та судовий збір у розмірі 1921,00 грн. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 29.03.2019 р. було відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, а також запропоновано учасникам справи надати заяви по суті справи та докази по справі. Згідно з ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 04.12.2020 р. цивільна справа за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором передана на розгляд до Вінницького міського суду Вінницької області. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2021 р. справа передана для розгляду судді Королю О.П. Ухвалою Вінницького міського суду від 10.11.2021 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду. Від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідача до суду не надійшли. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала. Суду пояснила, що кредитну картку вона отримала на ліміт 1900 грн., користувалась нею. В заяві-анкеті не її підпис, також не вказано розмір кредиту та відсоткову ставку. Відповідач не впевнена, що банк надав «Умови та правила надання банківських послуг», які діяли на момент видачі кредиту. В судове засідання, призначене на 31.01.2022 р., сторони не з`явились. 21.01.2022 р. від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність із зазначенням про часткове визнання позовних вимог в розмірі тіла кредиту 869,30 грн. На думку відповідача позивачем не надано обгрунтованих підстав щодо нарахування штрафів, пені та відсотків. 31.01.2022 р. від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність із зазначенням щодо підтримання нею позовних вимог. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, і з`являлись у попередні судові засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 526, 527, 530, 536, 546, 549, 550, 610-611, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України. 17.12.2015 р. [PERSON] отримала в АТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 1900 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання заяви №б/н від 17.12.2015 р. Згідно з інформацією, викладеною в цій заяві, відповідач підтвердив, що вона погоджується із тим, що ця заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами банку» становить між нею та банком договір про надання банківського обслуговування. Банк, звертаючись до суду з позовом, надав анкету-заяву від 17.12.2015 р. про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанку», яка підписана відповідачем, розрахунок заборгованості за договором № б/н від 17.12.2015, виписку з особового рахунку, довідку про видану картку та зміну кредитного ліміту, а також витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms. Інших доказів в обґрунтування своєї заяви позивач не надав та не вказував про наявність інших додаткових доказів чи поважних причин неможливості їх подання разом з позовною заявою. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 13.01.2019 р. становить 11612,03 грн, з яких: 869,30 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 760,95 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, 8952,64 грн нарахована пеня, 500,00 грн штраф (фіксована частина), 529,14 грн штраф (процентна складова). Згідно із свідоцтвом про шлюб, виданим 06.10.2018 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 06.10.2018 року, актовий запис № 2746. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих у кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно з положеннями статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Саме такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 рокуу у справі №342/180/17. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Як вбачається із матеріалів справи, зокрема із анкети-заяви позичальника від 17.12.2015 р. в ній відсутні його умови щодо строку дії кредитного ліміту, його розміру, відсоткової ставки, порядку погашення заборгованості, а також про встановлення відповідальності у виді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання, прострочення його виконання у виді грошової суми та її визначеного розміру. АТ КБ «Приватбанк», звернувшись із вимогою про погашення кредиту, просив окрім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути відсотки, пеню і штраф за несвоєчасну сплату кредиту. Обґрунтовуючи своє право вимоги в цій частині, а також розмір і порядок нарахування, позивач, крім розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17.12.2015 р., посилається на Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку», які розміщені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/, в тому числі і на зміни, які вносилися до них в 2019 році, а також «Тарифи Банку» як невід`ємну частину договору, яким визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пені та штрафу за несвоєчасне погашення кредиту та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету - заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо відповідальності за прострочення виконання зобов`язань, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядком нарахування. Наданий позивачем витяг із «Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанком» належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено і у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем. За таких обставин, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, відповідальності за прострочене зобов`язання, подані банком Витяг з Умов та Тарифи Банку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Отже, суд не вбачає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому виді відсотки та відповідальність (пеню та штрафи) за невиконання чи порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Такого висновку суд дійшов також з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, які є обов`язковими для застосування відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відтак у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» 760,95 грн. нарахованих відсотків, 8952,64 грн. нарахованої пені, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 529,14 грн. штрафу (процентна складова) суд відмовляє. . Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, які підлягають захисту шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума несплаченого тіла кредиту в розмірі 869,30 грн. Матеріалами справи підтверджується заборгованість за тілом кредиту в розмірі 869,30 грн., а також визнається відповідачем, яку і належить стягнути з відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 143,80 грн., тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial