Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

В червні 2021 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої залишилося спадкове майно, яке складається з 63/100 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . 21/50 частки даного будинку належало померлій на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.1974 року. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] звернулася до нотаріуса, але отримала відмову, оскільки правовстановлюючі документи не впорядковані, згідно чинного законодавства. У зв`язку з чим, позивач просить суд визнати за нею право власності на 63/100 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 07.06.2021 року було відкрито провадження у вказаній справі із призначенням підготовчого засідання та викликом сторін. Ухвалою суду від 05.08.2021 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 09.09.2021 року до початку розгляду по суті призначено судову будівельно-технічну експертизу, провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 06.12.2021 року провадження у справі поновлено. Представник позивача адвокат Черноморенко М.М. в судове засідання не з`явився, заявою від 07.02.2022 року просив розглянути справу за його відсутності, на задоволені позову наполягав. Представник Каховської міської ради в судове засідання не з`явився, заявою від 29.12.2021 року просив розглянути справу за його відсутності, позов визнав, проти його задоволення не заперечував. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином про, що свідчать поштовий конверт, який повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відмовився». Причину своєї неявки не повідомила, пояснення на позов не подала. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 24 квітня 1974 року р/н 1441 [PERSON] купила 21/50 частин житлового будинку та надвірних будівель, що розташовані по [ADDRESS] . Згідно із заповіту зареєстрованого в реєстрі за №139 від 08.07.2014 року [PERSON] все належне їй на праві приватної власності майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті, заповідала [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 03.12.2014 року, [PERSON] померла [INFO] , про що складено відповідний актовий запис №429. Відповідно до довідки КП «Каховське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради від 07.10.2019 року нерухоме майно, що розташоване за адресою [ADDRESS] , належить [PERSON] , частка якої по документах становить 21/50, частка після розрахунку 63/100, та [PERSON] , частка якої по документах становить 1/2, частка після розрахунку 37/100. З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії 14.05.2021 року вбачається, що за заявою [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом до майна померлої [INFO] [PERSON] , нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що правовстановлюючі документи не впорядковані згідно чинного законодавства. Інших заяв не надходило. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №24 від 29.11.2021 року експертом визначено, що зміна часток в домоволодінні [ADDRESS] з 21/50 на 63/100 часток власника [PERSON] відбувалася за наявним фактичним користуванням в домоволодінні. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За нормами ст.1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено статтею 1217 ЦК України. Згідно із ст.1266 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За положеннями ч.1 ст.1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введена лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121. Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника ( спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та вона правильно у розумінні ст.16 ЦК України обрала спосіб захисту порушеного права. За встановлених обставин, зважаючи на те, що [PERSON] при житті набула право власності на 21/50 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 24.04.1974 року та у зв`язку з фактичним користуванням було змінено частка в домоволодінні з 21/50 на 63/100, відповідно до висновку експерта від 29.11.2021 року, враховуючи, що [PERSON] є спадкоємицею за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] , у передбачений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла через не впорядкованість правовстановлюючих документів, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved