Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Черкаське автотранспортне підприємство АТП 17127» про стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що він людина з інвалідністю першої групи по зору після отриманої травми при виконанні службових обов`язків. Це встановлено довідкою MCE № 181 046 висновком медико-соціальних (експертних) комісій про умови та характер праці інвалідів від 12.12.1994, про що видане пенсійне посвідчення ветерана війни інваліда 1 групи серії [NUMBER] від 05 квітня 1996 року, для можливості користуватись пільгами. Маючи намір скористатись послугами перевізника ПрАТ «Черкаське АТП 17127» він 07 червня 2021 року із супроводжуючим, [PERSON] , сів у автобус під номером 4, із державним номерним знаком [NUMBER] , який прямував із площі 700 річчя у бік центру у місті Черкаси, але до свого місця призначення він та його супроводжуючий не доїхали, адже водій маршруту № 4, [PERSON] , вигнав його та [PERSON] із автобусу із погрозами. Водій автобуса обґрунтував свою неналежну поведінку нібито відсутністю у нього документів для безкоштовного проїзду. Ним було пред`явлено усі документи, які дозволяють безкоштовний проїзд для нього та супроводжуючої його людини, у тому числі пенсійне посвідчення інваліда війни 1 групи серії [NUMBER] від 05 квітня 1996 року, довідку MCE №181046 від 12.12.1994 та членський квиток Українського товариства сліпих. У зв`язку із порушенням його прав після інциденту він звернувся до Черкаської міської ради. За інформацією Черкаської міської ради ПрАТ «Черкаське АТП 17127» здійснює пасажирські перевезення на автобусному маршруті загального користування № 4. Листом від 25.06.2021 року № 6674-2 та відібраними поясненнями у водія [PERSON] . Черкаська міська рада підтвердила наявність конфлікту між позивачем та відповідачем. Як вбачається з інформації автопідприємства ПрАТ «Черкаське АТП 17127», водій [PERSON] стверджував, що пільгове перевезення здійснюється за умови пред`явлення посвідчення встановленого зразка, також водій у його посвідченні не знайшов якогось запису, який дозволяв проїзд супроводжуючого. До того ж, водій [PERSON] до своїх пояснень не надав встановлений зразок пенсійного посвідчення та не вказав на зазначені написи, які повинні міститись у його пенсійному посвідчені. Звертає увагу суду на те, що він ветеран війни, людина з інвалідністю 1 групи, має пенсійне посвідчення, видане Управлінням внутрішніх справ України 05 квітня 1996 року. Посвідчення є безтерміновим та діє на всій території України. Пред`явник зазначеного посвідчення має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Отже, під час пред`явлення свого посвідчення він користуюсь правами, визначеними Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У зв`язку із набутою інвалідністю під час проходження бойових дій, встановленою медико-соціальною комісією, він користується пільгами встановленими статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - безплатним проїздом усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі - та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. Це право, поширюється і на особу, яка супроводжує особу з інвалідністю І групи. Зазначені норми імперативно встановлені у Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Черкаська міська рада не вирішивши конфлікт, порекомендувала звернутись до ПрАТ «Черкаське АТП 17127». 15 вересня 2021 року він звернувся до дирекції ПрАТ «Черкаське автотранспортне підприємство 17127». На свій лист отримав відповідь від 20.09.2021 № 222, у якій зазначено, що ним був пред`явлений Членський квиток Українського товариства сліпих, який, на думку водія [PERSON] , не дає право на безкоштовний проїзд, а тим паче проїзд супроводжуючого. Звертає увагу суду, що дійсно серед усіх інших документів, які б доводили стан його здоров`я, ним був пред`явлений у якості доказу втрати зору і Членський квиток Українського товариства сліпих, адже він доводив водію необхідність та правомірність наявності супроводжуючої людини поряд з ним та яка має право на безкоштовний проїзд, тому що водій взагалі не обізнаний у переліку документів, відповідно до яких інваліди мають право на пільги, що спричиняє значні труднощі пасажирам. Але основними документами, відповідно до яких він мав намір скористатись пільгами на безкоштовний проїзд, він пред`явив пенсійне посвідчення інваліда війни 1 групи серії [NUMBER] від 05 квітня 1996 року та довідку MCE №181046. Як вбачається із відповіді ПрАТ «Черкаське АТП 17127» у водія [PERSON] відібрано пояснення, у яких він стверджує, що нібито, жодних образ на його адресу та адресу супроводжуючої не було, що є хибною інформацією. У свою чергу водій маршруту №4 із державним номерним знаком [NUMBER] зупинив на зупинці автобус і не рушив до тих пір, поки вони не вийшли із нього, одночасно погрожуючи їм фізичним втручанням, виведенням з салону автобусу із застосуванням фізичної сили. Цей факт може підтвердити його супроводжуючий, [PERSON] . Крім цього, водій створив своїми діями та образами йому негативний образ, внаслідок чого його крім водія почали ображати та виганяти з автобуса й інші пасажири. Тобто водій із погрозами змусив їх залишити транспорт, що свідчить про неправомірну поведінку відповідача, в особі водія [PERSON] , що є порушення прав та законних інтересів позивача. Вважає дії працівника відповідача протиправними, оскільки він мав право на здійснення безоплатного проїзду цим маршрутом разом із особою, яка його супроводжувала, а у працівника відповідача не було підстав для відмови в реалізації такого права. Від неправомірних дій водія [PERSON] у нього різко піднявся тиск, з`явилось запаморочення, внаслідок чого був вимушений прийняти ліки від тиску (парацетам, нітросорбіт та нітрогліцерин), внаслідок чого був вимушений відмовитись від подальшої запланованої поїздки у справах та повернутися додому і декілька днів не виходити з дому, а лікуватись. Це все відбулось у присутності його дружини [PERSON] , поряд з якою йому було незручно. Він відчував перед нею сором, що не може захистити не лише її, а й себе. Таким чином, у зв`язку з тим, що він декілька днів знаходився вдома, порушився його звичний ритм життя. Також, внаслідок цього інциденту у нього підвищився рівень цукру в крові, оскільки він, крім цього, хворіє на цукровий діабет. Протиправними діями працівника відповідача йому завдано моральну шкоду. Таким чином він переніс нервовий стрес, що з урахуванням стану його здоров`я є досить великим навантаженням, зневажливе ставлення до нього, порушення прав пільговика, спричинили йому глибокі душевні страждання через зухвале ставлення до нього. Крім того, моральна шкода полягає в його приниженні перед пасажирами автобусу, емоційному напруженні, невдячного ставлення водія відповідача за те, що він є інвалідом першої групи по зору та не може обходитися без сторонньої допомоги супроводжуючої особи. Заподіяну моральну шкоду оцінює в 20000 грн. ПрАТ «Черкаське АТП 17127» здійснює діяльність пов`язану з наданням послуг з перевезення пасажирів. Зайшовши в даний автобус, він пред`явив водію пенсійне посвідчення інваліда війни 1 групи та повідомив про супроводжуючу особу з метою реалізації свого права на безоплатний проїзд у пасажирському міському транспорті. Але отримав відмову в безоплатному проїзді супроводжуючої особи з боку водія та був вимушений залишити автобус. Однак, враховуючи, що він являється інвалідом війни першої групи інвалідності по зору, скористався послугами П АТ «Черкаське АТП 17127» по перевезенню в громадському транспорті на автобусному маршруті № 4, який рухався в попутному напрямку, пред`явивши при цьому посвідчення інваліда війни 1-ї групи водію даного автобусного маршруту. Він та його супроводжуючий мали право на здійснення безоплатного проїзду цим маршрутом, а у працівників ПрАТ «Черкаське АТП 17127» не було права відмовляти в безкоштовному перевезенні особи, яка супроводжує інваліда І групи з вищевказаних підстав. У зв`язку з чим дії відповідача по відмові в перевезенні інваліда війни 1-ї групи по зору [PERSON] та супроводжуючого є протиправними, оскільки суперечать нормам Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». До того ж, інцидент у відповідача із пасажирами виникає не вперше. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 червня 2018 року у справі №712/3764/18 із приватного акціонерного товариства «Черкаське автотранспортне підприємство 17127» було стягнуто моральну шкоду за неправомірну поведінку водія та кондуктора автобусу у вигляді образ, що свідчить про систематичне порушення відповідачем прав та законних інтересів пасажирів, особливо людей із інвалідністю. Просить стягнути із ПрАТ «Черкаське автотранспортне підприємство АТП 17127» (код ЄДРПОУ 03115399) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) 20000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд в позові відмовити, з підстав зазначених у відзиві. Заслухавши сторони, розглянувши подані документи і матеріали, допитавши свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Судом встановлено, що 07.06.2021 року [PERSON] , разом із супроводжуючою, [PERSON] , маючи намір скористатися послугами перевізника ПрАТ «Черкаське АТП 17127», сіли у автобус під номером 4, із державним номерним знаком [NUMBER] , який прямував із площі 700-річчя у бік центру у місті Черкаси, але до свого місця призначення він та його супроводжуюча не доїхали, за словами позивача, водій маршруту № 4 [PERSON] вигнав його та його супроводжуючу із автобусу з погрозами. Також позивач зазначає, що водій автобуса обґрунтував свою поведінку тим, що у позивача нібито були відсутні документи, які підтверджують право позивача на безкоштовний проїзд. Позивач в позовній заяві зазначає, що ним були надані всі документи, які дозволяють безкоштовний проїзд безпосередньо йому та його супроводжуючій, а саме: пенсійне посвідчення інваліда війни 1 групи серії [NUMBER] від 05 квітня 1996 року, довідка MCE № 181046 від 12.12.1994 та членський квиток Українського товариства сліпих. Позивач звертався до Черкаської міської ради у зв`язку з порушенням його прав. Листом від 25.06.2021 року № 6674-2 Черкаської міської ради, позивачу було повідомлено про те, що пільгове перевезення здійснюється за умови пред`явлення посвідчення встановленого зразка, та за поясненнями водія у позивача в посвідченні такого запису не було, а саме: не було вказано до якої групи інвалідності належить позивач, а отже підстави для безкоштовного проїзду супроводжуючого були відсутні. За повідомленням з автопідприємства водій автобуса вів себе ввічливо і коректно. Щодо питання надання матеріальної допомоги, як слідує з листа Черкаської міської ради, позивачу було повідомлено, що кошти передбачені для надання одноразової матеріальної допомоги непрацюючим малозабезпеченим особам, особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю на 2021 рік розподілені в повному обсязі. 15.09.2021 року позивач звернувся до дирекції ПрАТ «Черкаське автотранспортне підприємство 17127» з проханням виплатити позивачу та його супроводжуючій 5000 (п`ять тисяч грн.) гривень оскільки ПрАТ «Черкаське автотранспортне підприємство 17127» порушило його статус. Листом від 20.09.2021 року № 222 ПрАТ «Черкаське автотранспортне підприємство 17127», було зазначено, що відповідно до Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю», Наказу № 35 від 11.01.2019 року, право на пільговий проїзд осіб з інвалідністю 1 групи та супроводжуючого надається на підставі пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги, яке оформлюється та видається структурними підрозділами з питань соціального захисту населення, в яких зазначено групу та причину інвалідності. Також, у вищевказаному листі було вказано, що позивачем був пред`явлений Членський квиток Українського товариства сліпих, який не дає право на безкоштовний проїзд, а тим паче на проїзд супроводжуючого. Крім того, з пояснення водія [PERSON] , жодних образ на адресу позивача та адресу жінки, яка його супроводжувала, не було. На прохання оплатити проїзд позивач відмовив водію з образами та погрозами, та незважаючи на це, водій взяв на себе оплату за проїзд позивача та проїзд його супроводжуючої, та провіз їх безкоштовно з площі 700-річчя Черкас та до зупинки Університет, на якій позивач та його супроводжуюча добровільно і без примусу водія вийшли з автобусу. На думку позивача дії водія [PERSON] є протиправними, оскільки позивач мав право на здійснення безкоштовного проїзду цим маршрутом разом із особою, яка його супроводжувала, а у водія не було підстав для відмови в реалізації такого права. Позивач зазначає, що такими діями, з боку водія, йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 20000 грн. Частина 1 статті 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», пільги інвалідам надаються на підставі посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до законів України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам», в яких зазначено групу та причину інвалідності (для повнолітніх осіб), категорію «дитина-інвалід» (для дітей), а також у відповідних випадках вказано їх основні нозологічні форми захворювань (по зору, слуху та з ураженням опорно-рухового апарату). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює водієм в ПрАТ «Черкаське автотранспортне підприємство АТП 171127». 07.06.2021 року він керував маршрутним автобусом № 4, до якого зайшов [PERSON] з жінкою [PERSON] , яка пред`явила посвідчення інваліда війни першої групи [PERSON] .. Свідок [PERSON] зазначив, що дане посвідчення дає підстави на його безкоштовний проїзд, однак не надає підстав на безкоштовний проїзд особи, що його супроводжує, та пояснив супроводжуючій [PERSON] , що для безкоштовного проїзду супроводжуючого необхідно пред`явити посвідчення де повинно бути відображено, що [PERSON] являється інвалідом першої групи по зору. На його прохання оплатити проїзд [PERSON] почав його ображати та погрожувати. Свідок пояснив, що з його сторони не було ніяких образ в сторону позивача та його супроводжуючої. Проїхавши одну зупинку з пл. 700-річчя Черкаси до зупинки Університет, [PERSON] разом з жінкою вийшли з автобуса, без будь якого примусу з його боку. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що 07.06.2021 року вона разом зі своїм чоловіком [PERSON] сіла до маршрутного автобуса № 4 на зупинці пл. 700-річчя Черкаси. Зайшовши до автобуса вона пішла пред`являти водію посвідчення [PERSON] , інваліда війни першої групи. Водій пояснив, що дане посвідчення дає підстави на безкоштовний проїзд [PERSON] , однак не надає підстав на безкоштовний проїзд особи, що його супроводжує, та пояснив їй що для безкоштовного проїзду супроводжуючого необхідно пред`явити посвідчення де повинно бути відображено, що [PERSON] являється інвалідом першої групи по зору. Вона пред`явила водію членський квиток Українського товариства сліпих [PERSON] , на що водій пояснив, що даний квиток також не надає права на безкоштовний проїзд супроводжуючої особи та запропонував оплатити за проїзд або вийти на слідкуючій зупинці. Свідок зазначила, що водій, приїхавши на зупинку Університет, не продовжував руху, а пасажири в салоні почали обурюватися та зайняли сторону водія, наполягаючи на тому, щоб вона або заплатила за проїзд або вийшла на зупинці. В зв`язку з тиском водія і пасажирів на них, вони вийшли на зупинці Університет. Також свідок пояснила той факт, що вона як супроводжуюча особа завжди пред`являла членський квиток Українського товариства сліпих, який надавав їй право на безкоштовний проїзд, і ніяких проблем до цього часу ні в кого не виникало. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивачем було пред`явлено посвідчення інваліда війни першої групи [PERSON] , який надає право на безкоштовний проїзд самого [PERSON] та не надає право на безкоштовний проїзд супроводжуючої особи, та членський квиток Українського товариства сліпих, який не дає підстав на безкоштовний проїзд. На підставі зазначених документів, які були пред`явлені [PERSON] та його дружиною, не можна зробити висновок, що останній відноситься до І групи інвалідності по зору. В судовому засіданні позивач надав пенсійне посвідчення [NUMBER] , яке було видано 15.12.2021 року, тобто вже після події, яка відбулася 07.06.2021 року. До 15.12.2021 року у позивача було відсутнє пенсійне посвідчення. Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що був пред`явлений перший аркуш членського квитка Українського товариства сліпих, на якому відсутня група інвалідності. До матеріалів справи позивачем надано ксерокопію членського квитка Українського товариства сліпих на якому дописано «І гр», разом з тим, при огляді оригіналу членського квитка Українського товариства сліпих в судовому засіданні, на першому аркуші відсутня відмітка про групу інвалідності. Таким чином, позивач не надав пенсійного посвідчення інваліда І групи по зору. Згідно Закону України «Про автомобільний транспорт», послугою з перевезення пасажирів є перевезення пасажирів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату. Згідно ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт», визначені засади діяльності автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах. Так, автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень. Як вбачається зі змісту ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт», документами, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленою зразка чи довідка, на підставі якої надається пільга), а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - електронний квиток та документи для пільгового проїзду. Згідно положень п. 1 ч. 2 ст. 41 Закону України «Про автомобільний транспорт», пасажир зобов`язаний: мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, а за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення. Таким чином, Законом України «Про автомобільний транспорт» встановлено право пасажира, який користується пільгами на транспорті, безпосередньо скористатися пільговим проїздом, пред`явити водієві автобусу посвідчення встановленого зразка. За вказаних вище обставин, водій ПрАТ «Черкаське автотранспортне підприємство 17127» дотримувався вимог законодавства щодо встановленої відповідальності за безпідставну відмову у пільговому перевезенні, тому, за умови пред`явлення позивачем посвідчення встановленого зразка, зі змісту якого можна визначити приналежність особи до певної групи інвалідності водій не відмовив би позивачу та супроводжуючій особі у безкоштовному проїзді. Частиною 2 статті 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус. Пільгове перевезення осіб з інвалідністю здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України «Про транспорт». Згідно з Протоколом Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» та роз`ясненнями, що містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру немайнових витрат. Верховний Суд України в пункті 5 постанови Пленуму № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року з наступними змінами і доповненнями, роз`яснив про те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин першої-другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 (в редакції від 24.10.2003) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв`язок та є вина зазначеної особи. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). В позовній заяві позивач зазначає, що від неправомірних дій водія у нього різко піднявся тиск, з`явилося запаморочення, внаслідок чого він був вимушений відмовитися від подальшої запланованої поїздки у справах та повернутися додому і декілька днів не виходити з дому, та проводив лікування. Однак, як вбачається з матеріалів справи, в цей же день 07.06.2021 року позивач звернувся до Черкаської міської ради щодо випадку на автобусному маршруті № 4 та з питання надання матеріальної допомоги. Крім того, на підтвердження факту погіршення самопочуття, після випадку який відбувся 07.06.2021 року позивачем не надано жодного підтверджуючого доказу. Враховуючи той факт, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивача, щодо завдання йому діями відповідача моральних страждань, не надано належних доказів, які б підтверджували даний факт, а тому вирішуючи позовні вимоги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено в ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем при подачі позову не оплачувався судовий збір у зв`язку зі звільненням від його сплати у відповідності до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір необхідно віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed