Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про відшкодування витрат за комунальні послуги та ремонт квартири. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 02.06.2000 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 11.06.1014 року. За період шлюбу ними було набуто спільно квартиру [ADDRESS] . Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14.01.2016 року по справі № 367/3800/14-ц визнано за нею право власності на вказану квартиру. Вказане рішення суду в цій частині набрало законної сили. Постановою Київського апеляційного суду від 22.07.2019 року у вказаній справі визнано за нею право власності на всю квартиру. Відповідач зареєстрований у спірній квартирі, однак не проживає у ній після розірвання шлюбу з 2014 року та проживає з новою дружиною у м.Буча Київської області. Увесь тягар по сплаті комунальних послуг, ремонту квартири несе виключно вона (позивач), а відповідач, хоч і зареєстрований у квартирі, з 2014 року ніколи не приймав участі в її утриманні. Як зазначає позивач, в період з 01.08.2016 року по 08.09.2021 року нею було сплачено 23 124,55 грн. комунальних платежів на утримання будинку та прибудинкової території. Крім того, приблизно в кінці 2013 року, під час їх перебування у шлюбі, відповідач без її згоди вирішив здійснити перепланування однієї кімнати в квартирі для того, щоб житлова площа збільшилась, для чого розламав балконну перегородку, що складалась з вікна та балконної двері, викинувши все на смітник, проте ремонт у квартирі так і не зробив та не відновив зруйновану частину квартири, привівши її в аварійний стан. Після розірвання шлюбу відповідач залишив квартиру, в якій вона залишилась проживати разом з їх спільним неповнолітнім сином. В листопаді 2015 року вона вирішила здійснити ремонт у зруйнованій відповідачем кімнаті та поставила балконне вікно та балконні двері вартістю 5150,00 грн. Крім того, у вересні 2016 року, після того, як вийшла з ладу система водовідведення дощових вод на даху будинку над балконом спірної квартири, вона була вимушена за власний рахунок здійснити її ремонт та заміну окремих елементів, вартість робіт становить 7200,00 грн. Відповідач відмовлявся приймати участь у будь-яких витратах на ремонт квартири, хоча як співвласник повинен сплатити Ѕ частину від вищевказаних сум, що становить загалом 17 737,30 грн. та складається з: розміру сплачених комунальних платежів на утримання будинку та прибудинкової території в сумі 23 124,55 грн., Ѕ частина яких становить 11 562,30 грн.; вартості балконного вікна та балконних дверей у розмірі 5150,00 грн., Ѕ частина яких становить 2575,00 грн.; вартості ремонтних робіт по встановленню водовідведення дощових вод на даху будинку над балконом квартири у розмірі 7200,00 грн., Ѕ частина яких становить 3600,00 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача вказану суму, а також судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу в розмірі 15 000,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 29.09.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 04.11.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому він не погодився з усіма вимогами позивача, вказуючи на те, що до вимог позивача про стягнення з відповідача Ѕ частини витрат на встановлення балконного вікна в розмірі 2575,00 грн. та Ѕ частини вартості ремонтних робіт по встановленню водовідведення дощових вод на даху будинку над балконом квартири в розмірі 3600,00 грн. слід застосувати строк позовної давності та відмовити в їх задоволенні. Стосовно стягнення комунальних платежів на утримання будинку та прибудинкової території представник відповідача також зауважив на пропуск позивачем строку позовної давності за період з 01.08.2016 року по 28.09.2018 року та просив відмовити в їх задоволенні з цієї підстави. При цьому представник відповідача визнав позовні вимоги про стягнення з відповідача Ѕ частини сплачених нею комунальних платежів на утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.10.2018 року по 22.07.2019 року в розмірі 2247,25 грн., вказуючи на те, що постановою Київського апеляційного суду від 22.07.2019 року у справі № 367/3800/14-ц за позивачем визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . Відтак, з 22.07.2019 року відповідач перестав бути співвласником квартири і на нього не поширюються положення ст.360 ЦК України. Крім того, відповідач у квартирі не проживає, а тому представник відповідача просить відмовити в задоволенні вимог про стягнення з відповідача комунальних платежів на утримання будинку та прибудинкової території за період з 22.07.2019 року по 08.09.2021 року. Представник відповідача також зауважив на те, що розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним зі складністю справи, а тому витрати в розмірі, заявленому позивачем, задоволенню не підлягають. 23.11.2021 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив, в якій він зазначає про те, що увесь тягар по сплаті комунальних послуг, ремонту квартири несе виключно позивач, а відповідач, хоч і зареєстрований у квартирі, але з 2014 року ніколи не приймав участь в її утриманні, не здійснив жодних дій для зняття з реєстрації місця проживання та відмовляється в добровільному порядку зніматись з реєстрації, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, який нині розглядається в суді. Представник позивача вказав і на те, що незважаючи на те, що відповідач вже не є власником квартири, проте його реєстрація у ній дає підстави комунальним службам нараховувати комунальні платежі на кількість зареєстрованих у квартирі осіб, внаслідок чого вартість за комунальні послуги збільшується, включаючи нарахування на відповідача. Оскільки відповідач не подав до комунальних служб, які займаються обслуговуванням житлового будинку [ADDRESS] жодної заяви та жодного документу для того, щоб комунальні служби не нараховували на нього комунальні платежі, це змушує відповідача сплачувати грошові кошти на утримання та обслуговування квартири та житлового будинку нарівні з позивачем. Відтак, представник позивача вважає, що позивач, як особа, яка є власником квартири, в якій зареєстрована та проживає, та відповідач, як особа, яка зареєстрована у квартирі та який був її співвласником до 22.07.2019 року, в силу норм чинного законодавства, в тому числі ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» зобов`язані утримувати квартиру та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження майна. З урахуванням наведеного, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково в розмірі з підстав та обставин, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 11.06.2014 року. Під час шлюбу сторонами було набуто квартиру [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного суду від 22.07.2019 року у справі № 367/3800/14-ц за позивачем визнано право власності на вищевказану квартиру. Також, відповідно до довідок Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА від 28.09.2021 року, позивач та відповідач зареєстровані у вказаній квартирі з 09.01.2003 року по теперішній час. Як вбачається з довідки ОСББ «Лісківська 12» № 6 від 08.09.2021 року, [PERSON] за період з 01.08.2016 року по 08.09.2021 року сплачено внески на утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 23 124,55 грн. Крім того, відповідно до договору № 192/11-15 від 03.11.2015 року позивачем понесено витрати на встановлення віконних та дверних систем у вказаній квартирі на загальну суму 5150,00 грн. Згідно договору № 230916-3 від 28.09.2016 року, позивачем понесено витрати на облаштування скатної кровлі над балконом за вказаною адресою на загальну суму 7200,00 грн. Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що відповідач зобов`язаний як власник, а також як особа, що зареєстрована у квартирі, відшкодувати їй Ѕ частину витрат на сплату комунальних послуг та ремонт житла за період з 2015 року, оскільки в добровільному порядку відповідач відмовляється нести такі витрати. Відповідач позовні вимоги визнав частково, а саме в частині стягнення Ѕ частини сплачених позивачем комунальних платежів на утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.10.2018 року по 22.07.2019 року в розмірі 2247,25 грн. Проти задоволення інших вимог заперечував, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності до вимог за період з 01.08.2016 року по 28.09.2018 року, а також безпідставність вимог за період з 22.07.2019 року по 08.09.2021 року, вказуючи на те, що у спірній квартирі він не проживає. Суд вважає, що доводи сторін знайшли своє часткове підтвердження під час судового розгляду. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє відображення у ст. 60 СК України. Згідно із статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом частини першої статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положень ч.1 ст. 151 та ст.162 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Частинами 3, 4 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно статті 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (надалі Закон). Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року № 2189-VIII, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги а цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. У ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений порядок оплати житлово-комунальних послуг, відповідно до якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. А у ч. 3 цієї ж статті вказано, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Таким чином, відповідно до наведених норм матеріального права, підставою для задоволення вимоги стягнення коштів на утримання спільного майна, є виконання як співвласником, так і особою, яка зареєстрована у житлі споживача, солідарного обов`язку щодо сплати необхідних витрат на утримання майна. Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а відповідно до п. 6 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч.1 ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотню вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Така ж позиція викладена у постановах Верховного Суду України, а саме, в постанові Верховного Суду по справі № 712/10644/16-ц від 06.05.2019 року де зазначено: «Відповідно до пунктів 5, 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги. Установивши, що відповідач, як співвласник спірної квартири, свого обов`язку щодо участі у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна не виконував, не здійснював оплату комунальних послуг відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог». Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 2 ст. 317 ЦК України встановлено, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 4 ст. 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна (Постанова Верховного Суду від 19 серпня 2020 року по справі № 703/2200/15-ц. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Вищевикладене повністю узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18), в якому встановлено, що сторони є співвласниками нерухомого майна і, відповідно до закону, зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що сторони по справі є колишнім подружжям і спірна квартира була набута ними під час шлюбу. З урахуванням презумпції, встановленої ст.60 СК України, до моменту набуття позивачем права власності на всю квартиру на підставі постанови Київського апеляційного суду від 22.07.2019 року відповідач був співвласником цієї квартири, а саме Ѕ частки, і з 2003 року і по даний час є зареєстрованим за цією адресою. Відтак, з урахуванням вищенаведених норм, він зобов`язаний нести витрати по сплаті житлово-комунальних послуг за спірне житло та витрати на його утримання та ремонт. При цьому суд звертає увагу на те, що відповідач фактично не заперечує проти свого обов`язку щодо несення таких витрат, як співвласником, за період до 22.07.2019 року, в тому числі і щодо необхідності у проведенні ремонтних робіт у квартирі, посилаючись лише на пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог за період до 28.09.2018 року. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач частина перша статті 48 ЦПК України тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії,що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає,що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Відповідно до позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача Ѕ частину її витрат на утримання квартири, що становить загалом 17 737,30 грн. та складається з: розміру сплачених комунальних платежів на утримання будинку та прибудинкової території в сумі 23 124,55 грн. за період з 01.08.2016 року по 08.09.2021 року, Ѕ частина яких становить 11 562,30 грн.; вартості балконного вікна та балконних дверей у розмірі 5150,00 грн., що були сплачені нею 03.11.2015 року, Ѕ частина яких становить 2575,00 грн.; вартості ремонтних робіт по встановленню водовідведення дощових вод на даху будинку над балконом квартири у розмірі 7200,00 грн., що були сплачені нею 23.09.2016 року, Ѕ частина яких становить 3600,00 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що дійсно вимоги позивача про стягнення витрат на утримання та ремонт квартири є обґрунтованими, проте вони задоволенню не підлягають в частині вимог за період з 2015 року по 28.09.2018 року через пропуск позивачем строку позовної давності. Вимоги про стягнення з відповідача Ѕ частини витрат на утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.10.2018 року по 08.09.2021 року в розмірі 8214,45 грн. є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що він має нести такі витрати лише за період з 01.10.2018 року по 22.07.2019 року, оскільки на підставі рішення суду від 22.07.2019 року позивач стала власником всієї квартири, тобто його право власності припинилось, а також він не проживає у цій квартирі з 2013 року. Ці доводи спростовуються вищенаведеними правовими нормами, а саме ч.ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якими передбачений порядок оплати житлово-комунальних послуг, відповідно до якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором, а також вказано, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Крім того, відповідно до п. 6 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг. Оскільки відповідач є постійно зареєстрованим у спірній квартирі, то він має нести витрати на утримання житла, зокрема ті, нарахування яких проводяться, виходячи з кількості зареєстрованих у квартирі осіб. Так, право на місце проживання, як особисте немайнове право фізичної особи, включає в себе повноваження: володіння місцем проживання, тобто можливість особи мати одно чи декілька місць проживання; використовувати своє місце проживання, тобто це гарантована законом можливість набувати цивільних прав та виконувати покладені на особу цивільні обов`язки за місцем проживання, якщо інше не передбачено законом чи домовленістю між сторонами; вільно обирати та змінювати місце проживання, тобто передбачена можливість вільно обирати країну, населений пункт де буде розташоване місце проживання, а також безпосереднє місце проживання. Не проживання відповідача у спірній квартирі за наявності його реєстрації у цій квартирі, яка надає право на постійне та безперешкодне проживання і користування жилим приміщенням, не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку відшкодувати витрати за надані житлово-комунальні послуги. Наданий відповідачем акт про його проживання за іншою адресою від 29.10.2021 року підстав для відмови в задоволенні позову в цій частині не дає, оскільки відповідач не надав суду належних і допустимих доказів того, що він у встановленому законом порядку повідомляв органи, які надають житлово-комунальні послуги (виконавців послуг) про періоди його тимчасової відсутності у квартирі [ADDRESS] . Разом з тим, позивач, в силу закону, не могла надати суду вказані докази, оскільки доведення вказаних обставин покладається на відповідача. Суд також вважає, що оскільки відповідач до житлово-комунальних органів за місцем обслуговування спірної квартири з приводу його не проживання та не нарахування на нього житлово-комунальних послуг не звертався внаслідок недбалого ставлення до своїх обов`язків щодо майна, то покладання на позивача обов`язку нести такі витрати за відповідача є несправедливим. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача Ѕ частини витрат на утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.10.2018 року по 08.09.2021 року в розмірі 8214,45 грн., в той час як в задоволенні інших вимог належить відмовити в зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Згідно з ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати пропорційно до задоволених вимог, а саме витрати по сплаті судового збору в розмірі 420,52 грн., а також витрати на правову допомогу. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а відтак, з урахуванням вказаного критерію та пропорційності до задоволених вимог, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial