Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, згідно якого просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначила, що вона є власником вказаного будинку на підставі договору довічного утримання, посвідченого державним нотаріусом Другої Артемівської державної нотаріальної контори Давидовою А.М., 07 липня 1994 року вищевказаний будинок був зареєстрований в Артемівському бюро технічної інвентаризації. Разом з позивачем в зазначеному будинку зареєстрована відповідач [PERSON] - її донька, але з 25 липня 2010 року вже майже 10 років остання за вказаною адресою не проживає, оскільки виїхала до РФ, та має намір постійно там проживати, її особистих речей в будинку не має, місцезнаходження відповідача невідоме, останній раз позивач бачила її в 2014 році. Реєстрація відповідача в будинку створює позивачу перешкоди вільного користування та розпорядження належним їй майном, створює перешкоди в оформленні субсидії та змушує нести додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг. У зв`язку із цим позивач змушена звернутися з вказаним позовом до суду для захисту своїх порушених прав. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. До суду від неї надійшла заява, згідно якої вона просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Повідомлена належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання (у відповідності до частини 6 статті 128 ЦПК України шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку) відповідач не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, заяв та клопотань про розгляд справи без її участі або про відкладення судового засідання від неї на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачем також не поданий. Оскільки відповідач була належним чином повідомлена про судове засідання, але причин неявки суду не повідомила, суд вважає можливим у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 223 ЦПК України провести судове засідання без її участі. При цьому, за наявності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору довічного утримання від 21 травня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Артемівської державної нотаріальної контори Давидовою А.М., власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , [INFO] вищевказаний будинок був зареєстрований в Артемівському бюро технічної інвентаризації (а.с.9,10) Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої Головою комісії з реорганізації Луганської селищної ради, керівником Світлодарської міської ВЦА Бахмутського району Гошко С., в будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та її донька [PERSON] , [INFO] (а.с.12). На запит суду щодо реєстрації відповідача керівником Світлодарської міської військово-цивільної адміністрації Гошко С. повідомлено, що [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована з 21.07.2010 року по теперішній час (а.с.20). Згідно акту про не проживання від 20 вересня 2021 року, складеного уповноваженою особою виконавчого комітету Луганської селищної ради Петровою І.М. у присутності сусідів [PERSON] , [PERSON] , проведено обстеження щодо встановлення факту проживання [PERSON] , [INFO] , та виявлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично за місцем реєстрації не мешкає з 25.07.2010 року по теперішній час (а.с.11). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , не проживає. Як вбачається з листа начальника Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області (від 25.11.2021 року № 18476/401/01-2021) згідно обліків Бахмутського РВП ГУНП в Донецькій області [PERSON] , [INFO] , з приводу вчинення їй перешкод з боку будь-якої особи щодо недопущення її до будинку за адресою: [ADDRESS] , не зверталась. Як вбачається з листа генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м. Бахмут» Мельникової С. від 22.11.2021 року № 7795, [PERSON] , [INFO] , в період з 27.09.2020 року по 01.11.2021 року у списках санпропускників та травмпункту не значиться, за даними пункту централізованої видачі лікарняних листків КНП «БЛІЛ м.Бахмут» (як по поліклініці, так і по стаціонару) не числиться, медична документація в реєстратурі відсутня, на психоневрологічному обліку не перебуває, в архіві документація не перебуває. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог. Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірному будинку, ним не користується, витрати, пов`язані з оплатою будинку та комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved