Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення завдатку та моральної шкоди. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 26.05.2021 відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачка обґрунтовує позовні вимоги тим, що між нею та ТОВ «Київський центр правової допомоги» 05.09.2020 був укладений договір про надання юридичних послуг №Д-134. Відповідно до договору вартість послуг визначена 8500грн, з яких проведена оплата в касу центру в розмірі 1000,00грн. Однак надання послуг які зазначені в договорі, центром не здійснювались, все робилось самостійно позивачкою. Зрозумівши, що юридичної допомоги не дочекатися, приїхала до Центру щоб повернути свої кошти, однак юристи центру запропонували написати нову заяву про відтермінування оплати по договору, а потім щось вирішити з розірвання договору та повернення сплачених коштів. 13.012021 отримала лист від Центру про якісь вимоги, але знову не про повернення коштів, тому вважає, що з відповідача на її користь необхідно стягнути 1000,00грн завдатку за договором №Д-134 від 05.09.2020 та в розмірі 5000,00грн моральної шкоди та судовий збір. До суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський центр правової допомоги» надійшов відзив, відповідно до якого зазначено, що дійсно з [PERSON] укладався договір про надання правової допомоги. Відповідно до п.1.2. Договору Відповідач взяв на себе зобов`язання надати наступні юридичні послуги: проект заяви НПУ; проект скарги на бездіяльність слідчого; проект претензії до охоронної компанії; проект претензії до Приватбанку; проект звернення до НБУ; проект скарги до Держпродслужби; консультації. 05.09.2020 позивачкою сплачено 1000,00грн. Відповідно до п.2.1.3 Договору виконавець зобов`язаний з моменту підписання цього договору сторонами, негайно приступити до правового аналізу ситуації, вивчити надані замовником документи та відомості, здійснити підбір необхідних нормативних актів, вибрати найбільш оптимальний план для досягнення мети за цим договором, підготувати проекти документів, зазначених у п. 1.2 цього договору протягом 5-ти днів з моменту надання замовником усіх необхідних відомостей і документів. Але, обов`язок щодо видачі документів на замовлення Позивача, у Відповідача виникає за умови виконання Позивачем, як замовником, умов п. 2.1.4 Договору, яким встановлено, що виконавець зобов`язаний після внесення 50% від вартості послуг, відповідно до п. 3.1 цього договору, здійснити підготовку до видачі проекти документів, зазначених у п. 1.2 цього договору, замовнику. Тож, з боку Відповідача не було допущено порушень умов спірного договору. Проте, Відповідач не відмовляв Позивачу у розірванні Договору. Але, Позивач після направлення на адресу Відповідача заяви від 17.12.2020 на контакт з Відповідачем не йде, що свідчить про свідоме нехтування Позивачем своїми правами. Щодо моральної шкоди вважають, що Позивачем не підтверджено факту заподіяння їй моральної шкоди та обставин, які визначають її характер і обсяг, не зазначено і того, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди, у сумі 5000грн та якими доказами це підтверджується - вимога про стягнення моральної шкоди необґрунтована. Враховуючи зазначене представник відповідача просила відмовити в позові у повному обсязі. Позивач [PERSON] в судові засідання не з`являлась, направляла до суду заяви про підтримання позову, просила задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Також просила справу розглядати у її відсутності. Представник відповідача - адвокат Лаврова О.М. в попередніх судових засіданнях заперечували проти позовних вимог, посилаючись на відзив та додаткові пояснення. 24.01.2022 до суду від представника відповідача - адвоката Лаврової О.М. надійшла заяво про розгляд справи у її відсутності, просила в позові відмовити у повному обсязі. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 05 вересня 2021 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський центр правової допомоги» укладено Договір № Д-134. Відповідно до п. 1.2. Договору Відповідач взяв на себе зобов`язання надати наступні юридичні послуги: проект заяви НПУ; проект скарги на бездіяльність слідчого; проект претензії до охоронної компанії; проект претензії до Приватбанку; проект звернення до НБУ; проект скарги до Держпродслужби; консультації. Пунктом 3.1 Договору визначено, що вартість надання юридичних послуг, зазначених у п.1.2. цього договору, становить 8 500грн і сплачується замовником у наступний термін: 3250,00грн до 07.09.2020; 4 250,00грн до 11.09.2020. Згідно п. 3.2. Договору замовник вносить попередню оплату в розмірі 1 000,00грн. Відповідно до п.2.1.3 Договору виконавець зобов`язаний з моменту підписання цього договору сторонами, негайно приступити до правового аналізу ситуації, вивчити надані замовником документи та відомості, здійснити підбір необхідних нормативних актів, вибрати найбільш оптимальний план для досягнення мети за цим договором, підготувати проекти документів, зазначених у п. 1.2 цього договору протягом 5-ти днів з моменту надання замовником усіх необхідних відомостей і документів. Умовами п. 2.1.4 Договору, встановлено, що виконавець зобов`язаний після внесення 50% від вартості послуг, відповідно до п. 3.1 цього договору, здійснити підготовку до видачі проекти документів, зазначених у п. 1.2 цього договору, замовнику. Пунктом 5.8 Договору встановлено, що невід`ємною частиною договору є інформаційна записка (завдання Замовника Виконавцю), заповнена Замовником власноручно, а також Акт про надання юридичних послуг. 05 вересня 2020 року позивачем сплачено 1 000,00грн. 10 вересня 2020 року позивач звернулась до відповідача із заявою про відтермінування оплати за Договором до 20 вересня 2020 року. Зазначена заява була задоволена відповідачем, але позивач, в свою чергу, допустила прострочення термінів оплати. 17 грудня 2020 року позивач звернулась з вимогою про повернення попередньої оплати та розірвання Договору. ТОВ «Київський центр правової допомоги» листом № 118 від 13.01.2021 направив позивачці запрошення на зустріч з метою узгодження питання щодо можливості розірвання Договору. Як вбачається з матеріалів справи ТОВ «Київський центр правової допомоги» неодноразово запрошував Позивача на зустріч задля врегулювання спірного питання. Проте, Позивач уникає будь-якого спілкування з представниками Відповідача. Відповідно до пункту першого частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Згідно із статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статей 525, 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).Одностороння відмова вiд зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 627 ЦПК України сторони є вільними в укладенні договору, вибopi контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою вважається діяльність виконавця послуг з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих і потреб. Договором є усний чи письмовий правочин між споживачем і виконавцем. Стаття 10 Закону України «Про захист прав споживача», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. У разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: 1) безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; 2) відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); 3) безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; 4) відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; 5) реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Частинами 1, 3 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Отже судом встановлено, що відповідач неодноразово вчиняв дії спрямовані на повернення позивачу внесених нею коштів у якості оплати за договором про надання юридичних послуг. Проте позивачка уникаючи будь-якого спілкування з представниками Центру, самостійно відмовляється від особистого прийняття грошових коштів як за місцем здійснення діяльності відповідача так і від кур`єрської доставки на адресу місця проживання позивачки, що підтверджується листом №309 від 05.11.2021 направленого поштовим відправленням з кур`єрською доставкою на адресу позивача, однак відправлення повернуто та направлено оператором поштового зв`язку до архіву не витребуваних відправлень. Встановивши, що позивачем не доведено порушення її прав та інтересів і незаконності дій ТОВ «Київський центр правової допомоги», суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-81 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Шкода, заподіяна особі підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Згідно з положеннями частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, що її завдала за наявності її вини. Таким чином в обґрунтуваннях позовних вимог, якими саме діями позивачу завдано моральної шкоди, в чому вона полягає, не містить жодних доказів, що підтверджують наявність шкоди, неправомірність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями, і враховуючи, що судом не встановлено порушеного права та інтересу позивача стороною відповідача, суд вважає, що вимога щодо відшкодування моральної шкоди необґрунтована, не знайшла свого підтвердження, та задоволенню не підлягає. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку, що для застосування того чи іншого способу захисту, суд має встановити характер спірних правовідносин, права та інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та факт їх порушення відповідачами. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, оскільки не доведено порушеного права позивача відповідачем. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі суд відносить на рахунок держави.

Outcome: dismissed