Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

У березні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1) та Київської міської Ради (далі по тесту - відповідач-2) про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності. Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження органу приватизації Шевченківського району міста Києва №12564 від 10 жовтня 1995 року позивач є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 43,7 квадратних метрів. Власниками інших частин квартири є мама позивача - [PERSON] та її тьотя - [PERSON] - по одній третій частині кожна. [PERSON] померла ще [INFO] . Власної сім`ї [PERSON] не мала та спадкоємців у неї немає. З заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори зверталась мама позивача - [PERSON] , однак постановою державного нотаріуса одинадцятої київської державної нотаріальної контори від 16.06.2015 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частини зазначеної квартири у зв`язку з тим, що відповідно до вимог Цивільного кодексу Української PCP, який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , племінники померлої не входили до кола осіб, що мали право на спадщину. На момент смерті [PERSON] позивач та відповідач-1 проживали в квартирі і продовжують проживати в ній до цього часу. Позивач з відповідачем-1 несуть всі ви трати по утриманню квартири, по оплаті комунальних послуг та безперервно і беззастережно користуються квартирою, ремонтують її та підтримують в ній порядок. Таким чином, позивач протягом 22 років відкрито і безперервно володіє нерухомим майном, яке належало раніше [PERSON] . Місцевій територіальній громаді відомо, що [PERSON] давно померла, та що всією квартирою володіють позивач та її мама. Проте, за цей час жодної претензії їм ніхто не пред`являв і на частину квартири, що належала [PERSON] не претендував. Позивач вважала, що згідно зі ст. 344 ЦК України, вона набула право власності в порядку набувальної давності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , яка формально належить [PERSON] . Відповідач-1, як співвласник, не заперечує проти визнання права власності на 1/3 частину квартири, яка належала [PERSON] за мною. Посилаючись на викладене позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 19.03.2021 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 02.08.2021 року. 26.07.2021 року від представника відповідача-2 Київської міської ради надійшов відзив на позов, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позову. При цьому зазначав, що позивачем не була доведена умова щодо добросовісності заволодіння нею майном, оскільки їй було відомо хто був дійсним власником майна, а тому підстави для визнання права власності за набувальною давністю. 02.08.2021 року розгляд справи було відкладено на 04.10.2021 року у зв`язку із неявкою учасників справи. 02.08.2021 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності та подано відповідь на відзив. Ухвалою суду від 04.10.2021 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду справу по суті на 16.12.2021 року. В судовому засіданні 16.12.2021 року було оголошено перерву у розгляді справи до 24.01.2022 року для отримання спадкової справи після смерті [PERSON] . В судовому засіданні 24.01.2022 року представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд про їх задоволення. В судовому засіданні 24.01.2022 року відповідач-1 позов визнала та просила його задовольнити. Представник відповідача-2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, у відзиві просив суд розглядати справу за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що в задоволенні позову слід відмовити з наступник підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.10.2015 року. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, яка наявна в матеріалах справи. 16.06.2015 року відповідач-1 [PERSON] звернулась до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Постановою державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори від 16.06.2015 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частини квартири у зв`язку з тим, що відповідно до вимог Цивільного кодексу Української PCP, який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , племінники померлої не входили до кола осіб, що мали право на спадщину. Позивач зазначала, що вона відкрито і безперервно протягом 22 років володіє частиною квартири, яка належала [PERSON] , а тому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18). Окрім того, враховуючи положення частин першої та третьої статті 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач була обізнана про те, що власником частини квартири [ADDRESS] , яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, була [PERSON] , тому не можна вважати володіння позивачем частиною квартири, яка залишилась після смерті [PERSON] ,, добросовісним. Смерть [PERSON] та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останньої, не давали [PERSON] підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Такі ж самі за суттю висновки містяться в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18, а також в постанові від 16 квітня 2021 року у справі № 646/2623/20. Посилання позивача з приводу того, що вони з відповідачем-1 несуть всі ви трати по утриманню квартири, по оплаті комунальних послуг та безперервно і беззастережно користуються квартирою, ремонтують її та підтримують в ній порядок не дають підстав для застосування вимог ст. 344 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed