Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

У червні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 23 грудня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління м.Києва було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 1958. Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, сторони тривалий час проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, примирення між сторонами є неможливим, а збереження сім`ї суперечить інтересам сторін. Тому позивач просив шлюб між ним та відповідачем розірвати. Крім того,зазначив, що на даний час відповідач не має самостійного доходу та має податковий борг перед державою, в зв`язку з чим не може забезпечити спільним дітям належного рівня виховання, створити безпечних умов для їх проживання та належного матеріального забезпечення. Вважає, що проживання дітей разом з батьком відповідає найкращим інтересам дітей, просив визначити місце проживання дітей після розірвання шлюбу разом з батьком. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.09.2021 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. 18.10.2021 року надійшов відзив на позовну заяву. З позовними вимогами щодо розірвання шлюбу відповідач [PERSON] погоджується. Стосовно решти позовних вимог,відповідач просила прийняти рішення відповідно до чинного законодавства на підставі наявних доказів. Також зазначила,що не має бажання приймати участь у судових засіданнях, просить суд розглядати справу без її участі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.10.2021 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що на її думку батько може забезпечити більш належні умови проживання та виховання дітей. [PERSON] в судовому засідання пояснила, що вона та її сестра навчаються у Софіївсько-Борщагівській школі, бажає проживати разом з батьком. Малолітня [PERSON] в судовому засіданні пояснила,що не хоче підтримувати спілкування з матір`ю [PERSON] , бажає проживати разом з батьком. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають часткому задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб 23 грудня 2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління м.Києва, актовий запис № 1958, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого 23 грудня 2006 року. Від даного шлюбу мають двох дітей [PERSON] [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.01.2008 року та [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] З доводів позивача вбачається, що даний шлюб з відповідачем виявився невдалим, спільне життя не склалося, шлюб існує формально, разом не проживають, що дає суду підстави вважати, що сторони не мають бажання зберегти сім`ю. За таких обставин, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог про розірвання шлюбу, суд вважає, що спільне проживання та збереження сім`ї є не можливе, шлюб існує формально, тому позов в частині про розірвання шлюбу слід задовольнити. Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ст. 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років , визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 6 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до рішення комісії з питань захисту прав дитини при Борщагівській сільській раді Бучанського району Київської області від 13 липня 2021 року, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити постійне місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] разом з батьком- гр. [PERSON] . Суд враховує, що діти зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Зазначений будинок є власністю [PERSON] . Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України (далі - СК) місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою. Враховуючи зазначене, згоду сторони відповідача на визначення місця проживання дітей разом з позивачем, наявні в матеріалах справи письмові докази, а також враховуючи як найкращі інтереси дітей,вік дітей, суд вважає необхідним визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] . Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини [PERSON] ,судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] , тобто на час ухвалення рішення по справі їй виповнилось 14 років. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. За ст..255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження по справі, якщо відсутній предмет спору. Оскільки [PERSON] досягла 14 річного віку, то має право вільно обирати своє місце проживання, відсутність спору між сторонами щодо її місця проживання, суд приходить до висновку про відсутність предмету спору, а тому провадження в цій частині підлягає закриттю. Відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 1816,00 коп.

Outcome: partial