Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовною заявою до Кредитної спілки «Благо» про стягнення неповернутого грошового вкладу, відсотків, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за всі роки прострочення повернення боргу в загальній сумі 215 558 грн. В обґрунтування позову вказує, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.07.2011 року стягнуто з КС «Благо» на його (позивача [PERSON] ) користь борг в сумі 14 741 грн. Також, зазначає, що на виконання вказаного рішення, 18.07.2011 року Придніпровським районним судом м. Черкаси був виданий виконавчий лист № 2-1999/2011, на підставі якого Центральним відділом ДВС міста Черкаси ГТУЮ у Черкаській області було стягнуто лише 85 грн. Відтак, залишок неповернутих Кредитною спілкою стягувачу [PERSON] коштів складає 14 741 грн. Таким чином, оскільки вказане рішення суду боржником не виконується, позивач [PERSON] вважає, що він має право на отримання інфляційних втрат в розмірі 24 868 грн. 02 коп., відсотків згідно договору в сумі 10 600 грн., трьох відсотків річних в розмірі 3 936 грн., пені за один рік на підставі ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в загальній сумі 161 413 грн. Тому, просить суд стягнути з Кредитної спілки «Благо» на його (позивача [PERSON] ) користь грошові кошти в загальній сумі 215 558 грн. Ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.02.2021 року відкрито провадження у справі та розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Сторонам надано час для подачі заяв по суті спору. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.07.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті з повідомленням учасників справи. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі: стягнути з Кредитної спілки «Благо» на його (позивача [PERSON] ) користь грошові кошти в загальній сумі 215 558 грн. Представник відповідача Кредитної спілки «Благо» в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено в установленому законом порядку - шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцезнаходженням юридичної особи, а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на веб-порталі «Судова влада». Справу вирішено за правилами заочного розгляду, передбаченими ст. ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності представника відповідача Кредитної спілки «Благо», який не з`явився в судове засідання без повідомлення причин та не подав відзиву проти позову. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем [PERSON] та Кредитною спілкою «Благо» були укладені Договори про залучення внесків на депозитні рахунки, зокрема Договір № Д-1079 від 29.01.2008 року із сумою внеску 5 000 грн. та платою за користування грошовими коштами - 24% річних, з виплатою відсотків щомісячно, із терміном дії «до запитання», а також Договір № Д-1677 від 28.08.2008 року із сумою внеску 6 000 грн. та платою за користування коштами - 34% річних, з виплатою відсотків щомісячно, із терміном дії до 28.08.2009 року. Оскільки термін дії договорів закінчився, але внесені позивачем [PERSON] грошові кошти Кредитною спілкою так і не були повернуті, позивач [PERSON] звертався до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Кредитної спілки «Благо». Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.07.2011 року у справі № 2-1999/2011, яке набрало законної сили 15.07.2011 року, було задоволено позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з Кредитної спілки «Благо» на користь [PERSON] суму загальних внесків по вказаним вище договорам в розмірі 11 000 грн., невиплачені відсотки на загальну суму 2 270 грн., 3% річних на загальну суму 218 грн., інфляційні на загальну суму 1 218 грн., а також сплачені позивачем витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн., а всього - 14 826 грн. Вказаним судовим рішеннями був встановлений факт того, що відповідач - Кредитна спілка «Благо» не виконала свого обов`язку за Договорами про залучення внесків на депозитні рахунки № Д-1079 від 29.01.2008 року та № Д-1677 від 28.08.2008 року по поверненню [PERSON] грошових коштів згідно вказаних договорів. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також, в судовому засіданні встановлено, що на виконання вказаного вище заочного рішення суду, Придніпровським районним судом в 2013 році був виданий виконавчий лист № 2-1999/2011 «Дублікат», який був пред`явлений до примусового виконання до Центрального відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції, однак, 24.05.2017 року виконавчий документ був повернутий стягувачу згідно з п. 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Разом з тим, з відміток державного виконавця на вказаному виконавчому листі вбачається, що з боржника Кредитної спілки «Благо» на користь стягувача [PERSON] було стягнуто кошти в загальній сумі 84 грн. 90 коп. Таким чином, неповернута позивачу [PERSON] сума за вищевказаним судовим рішенням, тобто сума не виконаного зобов`язання, складає 14 741 грн. 10 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, відповідно до частини п`ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Так, у ч. 5 ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Стаття 625 входить до розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У відповідності до частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 30.03.2016 року у справі № 6-2168цс15 та від 06.07.2016 року у справі № 6-1946цс15, а згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами існували грошові зобов`язання, які були простроченими, оскільки відповідач - Кредитна спілка «Благо» на вимогу позивача [PERSON] не повернула йому грошові вклади та нараховані відсотки за вищевказаними Договорами про залучення внесків (вкладів) на депозитний рахунок, а в подальшому і не виконала рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.07.2011 року, яким з неї було стягнуто на користь позивача [PERSON] зазначені вклади, відсотки, інфляційні та 3% річних, тому до даних правовідносин підлягають застосуванню вимоги ст. 625 ЦК України. Таким чином, оскільки судом встановлено, що Кредитна спілка «Благо» на виконання заочного рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.07.2011 року, яке набрало законної сили 18.07.2011 року, не повернула позивачу [PERSON] , стягнуті рішенням суду кошти (борг, відсотки, інфляційні, 3% річних), відповідно, вона, на підставі ст. 625 ЦК України, має сплатити позивачу [PERSON] 3% річних від простроченої суми боргу та інфляційні втрати за період з 18.07.2011 року (день набрання рішенням законної сили) по 31.05.2020 року (дату зазначену позивачем в позовній заяві). 3% річних за період з 18.07.2011 року по 31.05.2020 року складають 3 926 грн. 76 коп., виходячи із наступного розрахунку: 14 741 грн. (сума боргу) х 3% річних : 365 днів х 3 241 день (кількість прострочених днів виконання зобов`язання) = 3926 грн. 76 коп. Інфляційні втрати за період з 18.07.2011 року по 31.05.2020 року складають 24 554 грн. 81 коп., виходячи ін наступного розрахунку: 14 741 грн. (сума боргу) х 2,66574906 (індекс інфляції) = 24 554 грн. 81 коп. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення за період з 18.07.2011 року по 31.05.2020 року з відповідача - Кредитної спілки «Благо» на користь позивача [PERSON] , на підставі ст. 625 ЦК України, 3% річних в загальній сумі 3 926 грн. 76 коп. та інфляційних втрат в загальній сумі 24 554 грн. 81 коп. Що стосується вимог позивача [PERSON] про стягнення з Кредитної спілки «Благо» на його користь відсотків згідно договору в загальній сумі 10 600 грн., то вони не підлягають до задоволення, виходячи із наступного. Звертаючись до суду з даним позовом позивач [PERSON] , окрім іншого, просить стягнути із відповідача - Кредитної спілки «Благо» на його користь за період з 18.07.2011 року по 31.05.2020 року проценти за користування грошовими коштами, у розмірі, які були визначені умовами вищевказаних Договорів про залучення внесків на депозитні рахунки № Д-1079 від 29.01.2008 року та № Д-1677 від 28.08.2008 року, тобто 24% та 34% річних. Однак, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування коштами припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04.07.2018 року (справа № 14-154цс18). Відтак, у даній справі позивач [PERSON] має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, передбачених умовами договорів. А тому, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в частині стягнення із Кредитної спілки «Благо» на його користь відсотків згідно договору в загальній сумі 10 600 грн. Щодо вимог позивача [PERSON] в частині стягнення із відповідача - Кредитної спілки «Благо» на його користь пені в загальній сумі 161 413 грн., то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України). Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Оскільки Кредитна спілка «Благо», як фінансова установа, мала право на здійснення діяльності із залучення вкладів фізичних та юридичних осіб на депозитний рахунок, а її клієнтом (споживачем послуг) була фізична особа - [PERSON] , який користувався послугами цієї Кредитної спілки, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, законами № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність», № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Згідно з преамбулою Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні. У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно з підпунктом 7.1.1 пункту 7.1 статті 7 Закону № 2346-ІІІ вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору. У статті 2 Закону № 2121-ІІІ вказано, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до положень частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5); споживач фінансових послуг - фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю (пункт 7-1). Згідно із частиною першою статті 4 Закону Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін. Отже, розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком чи іншою фінансовою установою споживачу (вкладнику). Відповідно до преамбули Закону «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. В зазначеному Законі не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та

Outcome: partial