Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

До суду надійшла уточнена позовна заява АТ «Альфа Банк», в якій позивач просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 40/263-4 у розмірі 13140,28 доларів США., яка складається із: заборгованості за кредитом 4410,00 доларів США, строкової заборгованості по нарахованих відсотках 8730,28 доларів США. На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 09 червня 2004 року між АТ«Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», та [PERSON] укладений кредитний договір № 40/263-4 , відповідно до умов якого відповідачу наданий кредит у сумі 4500 доларів США. За умовами договору відповідач зобов`язаний у порядку та на умовах, визначених договором, повертати кредит, сплачувати проценти за користування кредитом. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів своєчасно не виконав та не повернув позивачу грошові кошти у рахунок погашення заборгованості за кредитом та відсотками відповідно до умов договору, у зв`язку з чим, утворилась зазначена сума заборгованості. Таким чином, на підставі вищенаведеного просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою від 01.11.2021 року позовну заяву прийнято до провадження на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2021 року про передачу справи для розгляду за підсудністю та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача надав заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного рішення. Відповідач про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подали. Таким чином, оскільки відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у зв`язку з чим суд за згодою представника позивача вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. На підставі ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Судом установлено, що 09 червня 2004 року між АТ«Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ«Альфа Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 40/263-4 , відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів у сумі 4500 доларів США, зі сплатою 14 % річних з порядком погашення суми основної заборгованості, визначених договором, із кінцевим терміном повернення до 08 червня 2011 року. Пунктом 1.2 договору визначено, що кредит надається позичальнику на наступні цілі: придбання домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту в останній робочий день місяця без урахування останнього робочого та послідуючих неробочих днів місяця, проценти нараховуються з розрахунку факт/360 (п. 2.4 Кредитного договору). Відповідно до наданого банком розрахунку кредитної заборгованості станом на 16 січня 2020 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 40/263-4 становить 13140,28 доларів США. та складається із: заборгованості за кредитом 4410,00 доларів США, строкової заборгованості по нарахованих відсотках 8730,28 доларів США. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у установлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.2 ст.612 ЦК України). Так, судом встановлено, що [PERSON] отримав від позивача кредит у сумі 4500 доларів США та у зв`язку із порушенням відповідачем зобов`язань у нього виникла заборгованість. Будь-яких доказів на підтвердження погашення відповідачем [PERSON] заборгованості суду не представлено. Предметом указаного кредитного договору, укладеного між сторонами, є іноземна валюта - долари США. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція України не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет), Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема договору кредиту, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості в іноземній валюті містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). На підставі викладеного та враховуючи, що [PERSON] неналежним чином виконує зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість за тілом кредиту та за відсотками, суд приходить до висновку, що позивач має право вимагати повернення всієї суми заборгованості за кредитом та заборгованості по нарахованим відсоткам, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, в порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати понесені по сплаті судового збору в розмір 4726,56 грн.

Outcome: approved