Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту постійного проживання спадкодавця на час відкриття спадщини. В обґрунтування позовних вимог вказує, що він є сином [PERSON] . До червня 2018 року остання проживала в [ADDRESS] (на даний час Дубенський) Рівненської області. Після двох інсультів, для проведення належного медичного обстеження у умовах обласної лікарні, вона переїхана на тимчасове періодичне перебування до своєї онуки [PERSON] , що проживає за адресою; [ADDRESS] . У вказаний період позивач особисто віддавав відповідачу пенсію [PERSON] в оплату за її утримання, а також кошти на продукти, медикаменти та засоби гігієни. Під час перебування [PERSON] у відпустці (серпень 2018 року), мати позивача поверталась до свого будинку ( [ADDRESS] ). У вересні вона поїхала до відповідача для продовження лікування. [INFO] [PERSON] померла. Перед смертю остання склала заповіт на користь [PERSON] , яка 25 січня 2019 року відмовилась від прийняття спадщини, про що було відомо відповідачу. На підставі заяви позивача про прийняття спадщини, 23 квітня 2019 року приватним нотаріусом Млинівського районного нотаріального округу Моісєєвою Аллою Володимирівною йому були видані свідоцтва про право на спадщину за законом: на житловий будинок [ADDRESS] , а також три земельні ділянки. [PERSON] заяви про прийняття спадщини не подавала. На даний час відповідач звернулась до Млинівського районного суду з позовом про визнання недійсними вищевказаних свідоцтв про право на спадщину за законом, оскільки вважає себе такою, що проживала зі спадкодавцем на момент смерті. Враховуючи наведене, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просить суд встановити факт постійного проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини. Ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області від 20 серпня 2021 року справу було передано за підсудністю до Луцького міськрайонного суду Волинської області. Ухвалою суду від 20 жовтня 2021 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження. Ухвалою суду від 11 січня 2022 року відповідачу було відмовлено у прийнятті зустрічного позову. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, правом подачі письмового відзиву не скористався. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Млинівського районного нотаріального округу Моісєєва Алла Володимирівна, позов підтримала, письмові пояснення на адресу суду не подавала. Заслухавши пояснення сторін та свідків, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , яка є матір`ю позивача. На випадок своєї смерті спадкодавець склала заповіт, відповідно до якого належне їй майно заповіла [PERSON] . 25 січня 2019 року [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини, внаслідок чого спадкування має здійснюватись по закону. Вказані обставини не заперечуються сторонами. 23 квітня 2019 року, на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини, приватним нотаріусом Млинівського районного нотаріального округу Моісєєвою Аллою Володимирівною позивачу було видано чотири свідоцтва про право на спадщину за законом на: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 2,8259 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5623889400:07:016:0093, яка знаходиться в с. Хорупань Млинівського району Рівненської області; земельну ділянку площею 0,7054 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5623889400:07:001:0098, яка знаходиться в с. Хорупань Млинівського району Рівненської області; право на земельну частку (пай), посвідчену сертифікатом серії РВ №0071723, виданого Млинівською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження голови Млинівської райдержадміністрації від 5 липня 1996 року №235 у землі, яка перебувала у колективній власності КСГП «Вітчизна», що знаходиться в с. Хорупань Млинівського району Рівненської області, розміром 3,0 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с.9-12). Відповідно до цього, позивач отримав спадщину як спадкоємець першої черги. Відомості про факт подачі заяв про прийняття спадщини у межах шестимісячного терміну з моменту відкриття спадщини будь-якими іншими особами у суду відсутні. Крім того, вказане не заперечується та не спростовується стороною відповідача. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2020 року (справа № 161/8816/20) в порядку окремого провадження було встановлено факт постійного проживання [PERSON] з [PERSON] в квартирі [ADDRESS] на момент її смерті. Вказане рішення було скасовано постановою Волинського апеляційного суду від 01 червня 2021 року із залишенням заяви про встановлення юридичного факту без розгляду по причині наявності спору про право, оскільки ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області від 23 березня 2021 року було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом (після смерті [PERSON] ), виданих на його ім`я 23 квітня 2019 року приватним нотаріусом Млинівського районного нотаріального округу Моісєєвою А. В. З відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що в межах розгляду вищевказаною справи № 566/349/21 на нерухоме майно, що входить до складу спадщини за заявою позивача було накладено арешт (ухвала суду від 22 березня 2021 року). Вказане провадження було зупинено ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області від 24 листопада 2021 року (до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 566/954/21 про встановлення факту постійного проживання спадкодавця на час відкриття спадщини). З огляду на вказане, встановлення місця постійного проживання [PERSON] , яка померла [INFO] , має вирішальне значення для сторін при визначенні місця відкриття спадщини, кола спадкоємців та їх прав на спадкове майно. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України). Частиною першою статті 1221 ЦК України визначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», останнє місце проживання спадкодавця, визначається за правилами статті 29, частини другої статті 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. У частині першій статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України). Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини має бути доведений спадкоємцем. Згідно Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження. Відповідно до ст. 2 зазначеного Закону громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено терміни, що вживаються в такому значені: місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції; документи, до яких вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, - є зокрема паспорт громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання. Згідно ст. 6 вказаного Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. Зважаючи на вказане, на думку суду, вирішальним у розглядуваному вказаному випадку є тривалість строку перебування особи за певною адресою, оскільки саме темпоральна властивість цього факту є важливою в розмежуванні понять «проживання» та «перебування», а також «постійність» та «тимчасовість». З довідки Бокіймівської сільської ради Млинівського району № 1307/02-22 від 19 листопада 2018 року вбачається, що [PERSON] була зареєстрована і проживала в с. Хорупань до дня смерті - [INFO] (до складу сім`ї померлої на момент смерті входив лише син - [PERSON] )(а.с.8). Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що покійна [PERSON] є її бабусею, постійно проживала в с. Хорупань. У червні 2018 року відповідач забрала її до себе на лікування. Кошти на утримання бабусі, придбання ліків та інших необхідних товарів надавались [PERSON] під час всього періоду перебування спадкодавця в м. Луцьку зі сторони позивача. В серпні 2018 року, під час відпустки відповідача, [PERSON] повернулась додому ( [ADDRESS] ), де пробула близько місяця. Згодом, у вересні відповідач знову поїхала до [PERSON] з метою завершення лікування. У жовтні відповідач повідомила, що можна забирати її додому. Зважаючи на те, що вона потребувала спеціального транспортування, необхідно було одержати заключення лікаря, яке мало бути отримане відповідачем, однак цього зробити не встигла, оскільки бабуся померла. Допита в якості свідка [PERSON] суду повідомила, що є сусідкою [PERSON] , в кінці травня на початку червня 2018 року (точного часу не пам`ятає) до неї приїхала її бабуся [PERSON] , яка перебувала на лікуванні. Остання доглядалась відповідачем до дати смерті. Наведене свідчить про те, що [PERSON] знаходилась на лікуванні з червня по липень 2018 року, а також з вересня до 20 жовтня 2018 року (дата смерті), що свідчить про її тимчасове місце\~перебування за адресою місця проживання відповідача (в [ADDRESS] ), проте не є доказом постійного проживання (понад шість місяців) за цією адресою. Крім того, наявні в матеріалах докази, надані стороною відповідача (рапорт поліцейського від 20 жовтня 2018 року, висновок щодо ненасильницької смерті людини № 9055 від 20 жовтня 2018 року, а також відповідь КП «Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Волинської обласної ради № 826/1,11 від 10 липня 2019 року про надання інформації щодо викликів бригад екстреної медичної допомоги до гр. [PERSON] протягом вересня-жовтня 2018 року), не спростовують вказане. Відтак, враховуючи, що спадкодавець постійно (протягом більше як шести місяців) проживала за місцем своєї останньої реєстрації, що підтверджено достатніми та належними доказами у справі, вимоги позивача є підставними та підлягають до задоволення.

Outcome: approved