Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю, яке обґрунтовано тим, що в квітні позивач придбав у відповідача [PERSON] автомобіль марки ВАЗ 21104 2006 року випуску, об`єм двигуна V = 1596 куб см., номер шасі [NUMBER] , тип ТЗ легковий седан, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , за суму 50\~000 грн. Отримавши вказану суму, відповідач залишив автомобіль та окремі документи на автомобіль. Під час розрахунку сторони домовились в усному порядку, що згодом вищевказаний автомобіль буде юридично переоформлений на ім`я позивача, однак відповідач ухилився від укладення відповідного правочину про перереєстрацію автомобіля. На сьогоднішній день позивачем повністю укомплектовано даний автомобіль, перебуває в робочому стані та придатний до експлуатації. У зв`язку з чим, інших способів захисту своїх прав, окрім звернення до суду, законом не передбачено. На підставі зазначеного, просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на автомобіль марки ВАЗ 21104 2006 року випуску, об`єм двигуна V = 1596 куб см., номер шасі [NUMBER] , тип ТЗ легковий седан, реєстраційний номерний знак [NUMBER] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області 13.08.2021 року, вищевказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 25.08.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду у порядку спрощеного провадження. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить розглянути справу без його участі та не заперечує проти винесення по справі заочного рішення. Представник позивача - адвокат Верченко О.О. у судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Згідно ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Дослідивши матеріали справи, оцінивши і проаналізувавши докази та законодавство, яке регулює дані правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, у відповідності до положень ч.1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України\~визначені способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Також\~ст. 4 ЦПК України\~гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно правового змісту положень ст.ст.\~12,\~81,\~82 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [PERSON] з 08.04.2015 року застрахований транспортний засіб ВАЗ 21104 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , що підтверджується полісами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. \~Згідно\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України\~визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю згідно\~ст. 344 ЦК України\~необхідні такі умови: річ, що опинилась у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним набувачем; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно; строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років, рухомим - 5 років. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, у тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Позивач в позовній заяві зазначає, що він передав відповідачу відповідну суму коштів за придбання спірного транспортного засобу, фактично заключивши усний договір купівлі-продажу транспортного засобу, який був укладений з порушенням чинного на дату його укладення законодавства і позивач про це знав (повинен був знати), і в цьому випадку про добросовісність не йдеться, оскільки помилка в розумінні закону не веде до добросовісності володіння транспортним засобом. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. Слід також зазначити, що відповідно до\~Правил дорожнього руху\~України власником транспортного засобу є фізична або юридична особа, яка володіє майновими правами на транспортний засіб та має на це відповідні документи. Законом України «Про дорожній рух»\~та\~Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388\~Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації) зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) пов`язують перехід права власності на рухоме майно автомобіль шляхом зняття автомобіля з реєстрації та реєстрацію (перереєстрацію) його на нового власника. Єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів встановлена відповідним Порядком, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388\~(надалі Порядок №1388). Відповідно до п.8 Порядку № 1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення,митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Проте, позивач після передачі йому транспортного засобу не вчинив жодних дій, направлених на перереєстрацію транспортного засобу, набуття ним права власності на автомобіль, не оформив договір купівлі-продажу чи інший документ, що підтверджував би його право власності на вказане майно у передбаченому законом порядку. Крім того, що стосується наявних у матеріалах справи полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, як доказу постійного користування автомобілем, то укладення позивачем даних полісів жодним чином не підтверджує той факт, що він користувався спірним автомобілем на законних підставах у період з квітня 2016 року по теперішній час. Таким чином, судом встановлено, що позивач був обізнаний щодо власника спірного транспортного засобу, а тому на момент заволодіння цим майном не міг вважати його своїм, в зв`язку з чим володіння позивача транспортним засобом не може бути визнано добросовісним в розумінні вимог положень\~ст.344 ЦК України, оскільки добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння чужим майном, а обставини, у зв`язку із якими виникло володіння чужою річчю, не повинні давати найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Крім цього, як зазначає сам позивач, він користувався спірним транспортними засобом на підставі усної домовленості, тобто за волею його власника, що виключає складову безхазяйності речі, а відкритість і безперервність користування рухомим майном також не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами\~статті 344 ЦК України. Таким чином, беручи до уваги, що позивачем не доведені підстави, передбачені вищевказаними нормами права для набуття права власності на рухоме майно, не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності в нього правових підстав щодо володіння спірним рухомим майном, а відповідно й наявності добросовісності та безтитульності такого володіння, а тому суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити Крім цього, на підставі\~ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачу в задоволенні його позовних вимог відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що сплачені ним при зверненні до суду і документально підтвердженні судові витрати у виді суми судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп. відшкодуванню на його користь з боку відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed