Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

У вересні 2020 року позивач звернувся із зазначеним позовом до Комінтернівського районного суду Одеської області, в якому просить суд визнати квартиру [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя та визнати за ним право власності на одну другу частину на зазначену квартиру. Підставою позову позивач зазначає те, що його колишня дружина, [PERSON] , не визнає його права на вказану квартиру, що проявляється в тому, що остання добровільно не надає документи на вказану квартиру позивачеві. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 25.09.2020 року було відкрито спрощене провадження у справі. 01.04.2021 року до суду надійшла заява позивача про долучення до матеріалів цивільної справи правовстановлюючих документів на спірну квартиру, а саме - інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 249373999, сформовану 23.03.2021 року о 10:29:18. В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позову. Відповідач у судовому засіданні визнала позовні вимоги, вважала справедливим буде рішення про присудження кожному з колишнього подружжя по одній другій частці у спірному нерухомому майні. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони, суд дійшов до наступного висновку: Судом встановлено, що 15.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. В період перебування у шлюбі подружжя набуло квартиру [ADDRESS] , загальною площею 23,6 кв.м. Виходячи з інформаційної довідки № 249373999 30.03.2018 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] . Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 09.06.2020 року у справі № 504/841/20 вказаний шлюб було розірвано. Виходячи з положень ст. 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Спеціальним законом, який регулює сімейно-правові відносини є Сімейний кодекс України, який у 2004 році прийшов на заміну Кодексу про шлюб та сім`ю України. Статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Виходячи з положень ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому, суд нагадує, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Відповідачем не оспорюється право спільної сумісної власності на квартиру. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Обраний позивачем спосіб захисту його прав в частині одночасного припинення права власності [PERSON] на одну другу частину спірної квартири є неправильним, оскільки у разі визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності та визнання за [PERSON] права власності на одну другу спірної квартири, то режим спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] буде припинено. Виходячи з положення ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційної до розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки відповідач визнала позовні вимоги то 50 відсотків судового збору 843,75 грн. слід повернути [PERSON] з державного бюджету.

Outcome: partial