Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

В червні 2019 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» (позивач) звернулось до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (відповідач), в якому просили стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» суму заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01 жовтня 2015 року по 01 червня 2019 року у розмірі - 92 734 грн. 39 коп., інфляційні втрати в сумі - 17603 грн. 15 коп., кошти 3% річних у розмірі - 4553 грн. 53 коп. Позовні вимоги вмотивовані тим, що [PERSON] є власником чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] та є співвласником багатоповерхового будинку, обслуговування якого здійснюється ТОВ «Житлобуд-1». 05 серпня 2014 року [PERSON] уклав з ТОВ «Житлобуд-1» у встановленому порядку Договір про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території. Але незважаючи на безперебійне отримання житлово-комунальних послуг належної якості, відповідач протягом багатьох років за них взагалі не сплачує. Судовим наказом Оболонського районного суду м. Києва від 04.10.2018 р. у справі №756/12620/18 з відповідача було стягнуто заборгованість з оплати житлово-комунльаних послуг за період з 01.10.2015 р. по 30.09.2018 р., суму інфляційних втрат, 3 % річних. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30.10.2018 р. у справі №756/12620/18 вказаний судовий наказ скасовано. Тариф за утримання та обслуговування житлового будинку та прибудинкової території (сплата за експлуатаційні витрати) в будинку, що стягується з позивачем з власників квартир, становив 3,09 грн. за 1 кв. метр - у випадку оплати послуг не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, та 3,40 грн. за 1 кв. метр - у випадку оплати послуг після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Вказаний тариф та структура тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій був затверджений Розпорядженням КМДА №579 від 10.04.2012 року і діяв до серпня 2017 року (включно). З вересня 2017 року Розпорядженням КМДА №932 від 01.08.2017 року були встановлені нові тарифи за утримання та обслуговування житлового будинку та прибудинкової території (сплата за експлуатаційні витрати) в будинку: 5,20 грн. за 1 кв. метр - у випадку послуг не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, та 5,72 грн. за кв. метр - у випадку оплати послуг після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Відповідно до розрахунку заборгованості по оплаті за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, заборгованість відповідача за період з жовтня 2015 по травень 2019 року по оплаті за отримані житлово-комунальні послуги становить 92 734,39 грн. В зв`язку з простроченням щодо оплати спожитих житлово-комунальних послуг, боржник зобов`язаний сплатити на користь позивача 3% річних у розмірі 4 553,53 грн., та інфляційні виплати у розмірі 17 603,15 грн. Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.09.2019 року вимоги позовної заяви ТОВ «Житлобуд-1» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволено у повному обсязі. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06.02.2020 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 30.09.2019 року задоволено. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04.08.2020 року у справі № 756/7898/19 стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1»: заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг за період з 01 жовтня 2015 по 31 травня 2019 року у розмірі 92 734 гривні 39 копійок; інфляційні виплати у розмірі 17 603 гривні 15 копійок; 3% річних, нарахованих на суму заборгованості у розмірі 4 553 гривні 53 копійки; витрати по оплаті судового збору у розмірі 1921 гривню 00 копійок. Постановою Київського апеляційного суду від 13.11.2020 р. рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 серпня 2020 року скасовано, справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд -1 » до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за апеляційною скаргою [PERSON] передано на розгляд за встановленою підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Осаулова А.А. від 21.01.2021 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Ухвалою суду від 06.09.2021 р. клопотання представника відповідача від 06.09.2021 року про зупинення провадження у цивільній справі №756/7898/19, - залишено без задоволення. У відзиві на позов представник відповідача заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що не надано доказів того, що позивач є виконавцем послуг з утримання будинку та прибудинкової території, в укладеному між сторонами договорі не вказано ціну/тариф на послуги. Звертає увагу, що розрахунок заборгованості не відповідає вимогам первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку, детального розрахунку по послугах з утримання будинку та прибудинкової території не надано. Доказів того, що такі послуги надавались відповідачу матеріали справи не містять, їх розмір також не доведено. Внаслідок ненадання послуг відповідачу заподіяно збитки через затоплення квартири, розташованої на останньому поверсі будинку. Крім цього, вважає,що тарифи на послуги не підлягають застосуванню через їх затвердження неуповноваженим органом місцевої виконавчої влади, судовими рішеннями у справі №826/159/18 визнано незаконним та нечинним Розпорядження Київської міської державної адміністрації №932 від 01.08.2017 р. «Про внесення змін до тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надають виконавці цих послуг, по кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачами залежно від оплати останніми не пізніше або після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим та внесення змін до деяких розпоряджень Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» Крім цього, просить застосувати позовну давність до вимог позивача, вважає, що перебіг позовної давності не переривається подачею заяви про видачу судового наказу. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав за викладених у позовній заяві обставин, просив його задовольнити. Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] . Загальна площа вищевказаної квартири складає 467,60 кв. м. Зазначене підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 03 червня 2014 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 9-11). Відповідач є співвласником багатоповерхового будинку, обслуговування якого здійснюється ТОВ «Житлобуд-1». 05 серпня 2014 року між [PERSON] та ТОВ «Житлобуд-1» було укладено договір про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у ж/б по [ADDRESS] , а споживачем забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені договором. Виконавець надає послуги відповідно до затвердженого (погодженого) рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальних послуг є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно абз. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» власником Закон визначає фізичну або юридичну особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку. Відповідно до абз. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» а споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Відповідно до п. п. 5, 10 ч.3 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, а у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. Обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. При цьому, відсутність укладеного договору не звільняє відповідача від обов`язку оплачувати надані їй послуги. У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 викладено правовий висновок, з яким також погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до Роз`яснення Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України «Щодо правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями» від 01.02.2006 року, п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Правил користування приміщення житлових будинків і прибудинковими територіями власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласники всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку у загальних квартирах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Вимогами ст.322 ЦК України визначено, що тягар утримання майна покладається на власника, а саме: власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, законодавством покладено обов`язок саме на наймачів (власників) сплачувати житлово-комунальні послуги. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Разом з тим, згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Тариф за утримання та обслуговування житлового будинку та прибудинкової території (сплата за експлуатаційні витрати) в будинку, що стягується з позивачем з власників квартир, становив 3,09 грн. за 1 кв. метр - у випадку оплати послуг не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, та 3,40 грн. за 1 кв. метр - у випадку оплати послуг після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Вказаний тариф та структура тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій був затверджений Розпорядженням КМДА №579 від 10.04.2012 року і діяв до серпня 2017 року (включно). З вересня 2017 року Розпорядженням КМДА №932 від 01.08.2017 року були встановлені нові тарифи за утримання та обслуговування житлового будинку та прибудинкової території (сплата за експлуатаційні витрати) в будинку: 5,20 грн. за 1 кв. метр - у випадку послуг не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, та 5,72 грн. за кв. метр - у випадку оплати послуг після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Таким чином, щомісячний розмір оплати за утримання та обслуговування житлового будинку та прибудинкової території відповідача у період з жовтня 2015 року по серпень 2017 року складав: 467,60 х 3,40 грн. = 1 589,84 грн. З вересня 2017 року по травень 2019 року щомісячний розмір оплати за утримання будинку та обслуговування житлового будинку та прибудинкової території відповідача становить: 467,60 х 5,72 = 2 674,67 грн. Посилання відповідача на наявність судових рішень у справі №826/159/18, суд не приймає до уваги, оскільки постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2020 р. у справі №826/159/18 викладено абзац другий резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.10.2019 у наступній редакції: «Визнати незаконним та нечинним Розпорядження Київської міської державної адміністрації №932 від 01.08.2017 р. «Про внесення змін до тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надають виконавці цих послуг, по кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачами залежно від оплати останніми не пізніше або після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим» та внесення змін до деяких розпоряджень Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - в частині встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для будинку [ADDRESS] та скасувати». Тобто, вказане судове рішення стосується тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для будинку [ADDRESS] , а не будинку [ADDRESS] , де проживає відповідач. З матеріалів справи вбачається, що за відповідачем перед позивачем обліковується заборгованість з жовтня 2015 по травень 2019 року по оплаті за отримані житлово-комунальні послуги становить 92 734,39 грн. Відповідачем належними та допустимим доказами не спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості. Вказаний розрахунок відображає нарахування, оплати, площу, тому є належним та допустимим доказом та встановлює надання та споживання таких послуг. Доводи відповідача, що позивач не підтвердив факт існування заборгованості первинними бухгалтерськими документами не приймаються до уваги, оскільки у матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості по оплаті за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Крім того, законодавством покладено обов`язок своєчасно вносити квартирну плату саме на наймачів (власників). Відповідно до ст.ст. 610-612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Разом з тим, згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. В зв`язку з простроченням щодо оплати спожитих житлово-комунальних послуг, боржник зобов`язаний сплатити на користь позивача 3% річних у розмірі 4 553,53 грн. та інфляційні виплати у розмірі 17 603,15 грн. Крім цього, суд також не приймає до уваги посилання відповідача щодо не якісного надання послуг, відсутності ремонту даху, завдання шкоди позивачу внаслідок протікання даху, оскільки вказані обставини відповідачем не доведені, та як наслідок це не звільняє відповідача від виконання обов`язку оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача варто зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. ч. ч. 1-3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Судовим наказом Оболонського районного суду м. Києва від 04.10.2018 р. у справі №756/12620/18 з відповідача було стягнуто заборгованість з оплати житлово-комунльаних послуг за період з 01.10.2015 р. по 30.09.2018 р., суму інфляційних втрат, 3 % річних. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30.10.2018 р. у справі №756/12620/18 вказаний судовий наказ скасовано. При цьому, Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01 жовтня 2015 року по 01 червня 2019 року - 11.06.2019 р. Судовий наказ відповідно є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 258 ЦПК України судовий наказ є одним із видів судових рішень. Відповідно до ч. 3 ст. 160 ЦПК України судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом. Наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення. Отже, наказне провадження є спрощеним видом судового провадження у цивільних справах, а судовий наказ - є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 ЦПК України (частина перша статті 160 ЦПК України). Тобто, при розгляді заяви у наказному провадженні суддя здійснює судочинство, а судовий наказ, як форма судового рішення, має усі риси, притаманні судовому рішенню. Тому звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є способом судового захисту. У постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі №6-214цс14 та від 13 січня 2016 року у справі №6-931цс15, та постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №216/5756/15-ц зроблено висновок про те, що судовий захист може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, тому подання заяви про видачу судового наказу перериває перебіг строку позовної давності. Вимоги щодо переривання строку давності мають поширюватися і на звернення із заявою про видачу судового наказу з усіма обумовленнями, що стосується звернення з позовом. Таке переривання перебігу строку давності можливе лише за умови, якщо звернення із заявою про видачу судового наказу відбулося у порядку та формі і з підстав, передбачених розділом II «Наказне провадження» ЦПК України, а наслідком такого звернення була видача судового наказу, навіть якщо він і був скасований внаслідок звернення боржника із заявою про скасування судового наказу. ЄСПЛ зазначає, що наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (рішення у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства»). Саме суди повинні послідовно тлумачити точне значення загальних положень закону та розсіювати будь-які сумніви щодо його тлумачення. Подібні висновки ЄСПЛ зробив у справі «Олександр Волков проти України». Істотною вимогою дотримання принципу юридичної визначеності, є однозначність та послідовність судового правозастосування у судових рішеннях. Це гарантує особі можливість організовувати свою поведінку таким чином, щоб вона узгоджувалася з вимогами закону на час вчинення певної дії. Тому важливим є припис про необхідність однакового застосування закону, що є необхідним для належного захисту прав і свобод людини. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в однакових справах щодо різних осіб. Прикладом такої кваліфікації рішень національних судів є справа «Совтрансавто Холдинг проти України», розглянута ЄСПЛ 25 липня 2002 року. ЄСПЛ зазначив, що, визнаючи свою обмежену компетенцію щодо перевірки дотримання внутрішнього законодавства, він не може не висловити свою стурбованість щодо різних та часто суперечливих підходів до застосування й тлумачення внутрішнього законодавства українськими судовими органами: Вищий арбітражний суд двічі скасовував рішення судів нижчої ланки у зв`язку з тим, що останні не застосували відповідним чином законодавство, не розглянули належним чином і глибоко факти у справі та аргументи заявника і що висновки, зроблені ними, були передчасними і суперечливими. В зв`язку з цим, звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» з заявою про видачу судового наказу, обставини його видачі 04.10.2018 р. у справі №756/12620/18 та подальше його скасування за ухвалою суду від 30.10.2018 р., є підставою для переривання строку давності, а тому заява відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Варто також зазначити, що до матеріалів справи не надано доказів того, що відповідач звертався до позивача про перерахунок заборгованості у зв`язку з недотриманням вимог закону. Відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, належних і допустимих доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, відповідачем чи його представником не надано. Судом не встановлено наявність звернень до виконавця із претензіями з питання ненадання послуги. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» суму заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01 жовтня 2015 року по 01 червня 2019 року у розмірі - 92 734 грн. 39 коп., інфляційні втрати в сумі - 17603 грн. 15 коп., кошти 3% річних у розмірі - 4553 грн. 53 коп. та судовий збір в сумі - 1921 грн. 00 коп., а всього в розмірі - 116 812 (сто шістнадцять тисяч вісімсот дванадцять) гривень 12 коп. Враховуючи викладене,

Outcome: approved