Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Кам`янського районного суду Черкаської області з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» та Кам`янського відділення АТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору недійсним та припинення його дії. Позивачка просить визнати недійсним та припинити дію кредитного договору CSN0SE00000361 від 27.01.2006 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , а також стягнути судові витратити по сплаті судового збору з відповідачів. Свої вимоги мотивує тим, що у червні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до Кам`янського районного суду Черкаської області про стягнення з [PERSON] заборгованості по кредитному договору CSN0SE00000361 від 27.01.2006 в сумі 29419,92 грн. станом на 29.04.2013. Рішенням суду від 29.05.2014 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, апеляційну скаргу представника ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення набрало законної сили 21.07.2014. Відповідно до висновків комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи №422/14-23, №893/14-23 від 13.05.2014 підписи від імені [PERSON] здійснені не нею, а іншою однією і тією ж особою. Таким чином, у неї не виникло зобов`язань перед банком, оскільки вказаний договір вона не підписувала. Натомість, із виписки по кредитному договору за період 01.11.2020 - 17.11.2020 залишок кредиту станом на 16.11.2020 склав - 77997,32 грн. Крім того з карткового рахунку на погашення не одержуваного кредиту було знято 2500 грн. Таким чином позивачка виявила, що АТ КБ «ПриватБанк» не припинив нараховувати за даним договором проценти, пеню тощо. Звернення [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» з наданим рішенням суду, доводи про те, що вона не є їх боржником повністю відхилені, що і змусило позивачку звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області від 12.11.2021 позовну заяву [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору недійсним та припинення його дії залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Позивачкою 01.12.2021 до суду надано заяву на виконання ухвали суду від 12.11.2021, надано позовну заяву в новій редакції з усуненими недоліками та копії доданих до неї документів. Ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області від 02.12.2021 прийнято позовну заяву, розгляд справи призначено в спрощеному позовному провадженні в судовому засіданні з викликом сторін. 10.01.2022 від представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» надійшла заява, де зазначено, що бажають подати відзив на позовну заяву, який не подали у встановлений судом строк та продовжити строк на його подання. 10.01.2022 ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області у задоволенні заяви відмовлено, оскільки жодного обґрунтування, щодо наявності підстав для продовження процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву, відповідачем не надано. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказала, що хоча існує рішення про те, що у неї відсутня заборгованість перед банком, кошти продовжують нараховуватися та навіть з карткового рахунку списуються кошти на погашення заборгованості. Вказує, що договір не підписувала, а відповідач безпідставно стягує з неї кошти, чим порушує її права. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» - Назаренко С.М. проти задоволення позовних вимог заперечив, пояснивши, що не існує такого відповідача як Кам`янське відділення АТ КБ «ПриватБанк», оскільки станом на сьогоднішній день у «ПриватБанку» відсутні будь-які представництва та філії. Єдиним належним відповідачем є АТ КБ «ПриватБанк». Позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, існування рішення суду, щодо відмови у стягнення заборгованості за кредитним договором, не може слугувати підставою для визнання договору недійсним та припиненим. Вважає, що виписка, яка надана позивачкою про списання з неї коштів, не може підтверджувати факт саме списання, оскільки у витягу з виписки значиться, що це платіж. Відтак, позивач упродовж існування заборгованості неодноразово добровільно здійснювала платежі по кредитному договору, в загальному розмірі 12 000 грн., що підтверджує наявність волевиявлення на укладення договору, тому позовні вимоги до задоволення не підлягають. Представник Кам`янського відділення АТ КБ «ПриватБанк» до суду не з`явився, від отримання поштового повідомлення відмовився, отже є таким, що повідомлений про час та місце слухання справи належним чином. Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступні факти і відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так позивачем, на підтвердження своїх вимог, надано наступні докази. Згідно копії Договору CSN0SE00000361 від 27.01.2006 вбачається, що ПриватБанк, в особі керуючого Кам`янським відділенням ЧГРУ «ПриватБанк» Вєтрова М.Б. і [PERSON] уклали договір про надання кредиту на строк по 27.01.2009 в розмірі 10000 грн. на розвиток домашнього господарства, зі сплатю відсотків за його користування в розмірі 2,00 % в місяць на суму залишку заборгованості по Кредиту і сплатою комісії щомісяця в період сплати в розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту (а.с. 5-8; 35-38). Відповідно до рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 29.05.2014 по справі №696/840/13-ц вбачається, що ПАТ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості відповідно до укладеного договору від 27.01.2006. Однак даним рішенням у задоволенні позову було відмовлено. Рішення набрало законної сили 21.07.2014 (а.с. 9; 39). Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 21.07.2021 по справі №22ц/793/1906/14 апеляційну скаргу представника ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 29.05.2014 залишено без змін (а.с. 10-11; 40-41). Відповідно до наданої [PERSON] від АТ КБ «ПриватБанк» виписки по кредитному договору CSN0SE00000361 від 27.01.2006 за період 01.11.2020-17.11.2020 вбачається, що залишок кредиту станом на 16.11.2020 становить 77997,32 грн. (а.с. 12; 42). Згідно заяви [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» від 23.11.2020 позивачка просила припинити з 27.01.2006 дію кредитного договору CSN0SE00000361 від 27.01.2006 та повернути їй на картковий рахунок кошти в сумі 2500 грн., зняті з неї на погашення неіснуючого боргу перед банком (а.с. 13-14; 43-44). З відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 09.12.2021 №20.1.0.0.0/7-201202/6739 вбачається, що з приводу виконання рішення суду АТ КБ «ПриватБанк» повідомив про неможливість задоволення вимог [PERSON] . Рекомендовано звернутися до Державної виконавчої служби з рішенням суду (а.с. 15; 45). Так, [PERSON] 07.04.2021 знову звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з вимогою припинити з 27.01.2006 дію кредитного договору CSN0SE00000361 від 27.01.2006 (а.с. 16; 46-47). Згідно відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 24.05.2021 №20.1.0.0.0/7-210413/12708 вбачається, що рішення суду про відмову в примусовому стягненні заборгованості не є підставою для здійснення перерахунку або списання заборгованості та закриття кредиту (а.с. 17; 48). З відповіді Національного банку України від 26.08.2021 вбачається, що незгода з діями банку, вирішення яких не входить до компетенції та повноважень Національного банку України, здійснюється відповідно до ст.16 ЦК України в судовому порядку (а.с. 18-20; 49-53). З висновку експертів за результатами проведення комплексної (почеркознавчої та ТЕД) експертизи від 13.05.2014 №422/14-23, №893/14-23 вбачається, що шість підписів від імені [PERSON] : три підписи в договорі №CSN0SE00000361 про надання кредиту від 27.01.2006 та три підписи: в заяві про надання кредиту від 27.01.2006, документі з назвою « [INFO] » без дати та «Інформації про джерела одержання доходів» від 27.01.2006 - виконані не [PERSON] , а іншою однією і тією ж особою (а.с. 54-60). Відповідач, проти позову заперечує, але жодних доказів на підтвердження своїх заперечень не надав. Правом на подачу відзиву та доказів на підтвердження своєї незгоди, у визначений судом строк, не скористався. В судовому засіданні зазначив, що подавав клопотання про продовження строку на подання відзиву, але коли саме подавав зазначене клопотання пояснити міг. Ухвалою суду від 10.01.2022 у заяві представника відповідача про продовження строку на подачу відзиву відмовлено, у зв`язку з його необгрунтованістю та відсутністю самого клопотання, так як саме клопотання не надсилалося до суду, а в заяві від 10.01.22 міститься вказівка на його існування. Ухвала суду не оскаржувалася, що підтвердив представник відповідача. Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, суд приходить до висновку, що належним відповідачем у даній справі є саме АТ КБ «ПриватБанк». Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З досліджених в судовому засіданні доказів, вбачається, що у мотивувальній частині рішення Кам`янського районного суду від 29.05.2014, встановлено, що за результатами проведеної комплексної почеркознавчої експертизи №422/14-23, №893/14-23 від 13.05.2014, - шість підписів від імені [PERSON] в договорі про надання кредиту від 27.01.2006, виконані не [PERSON] , а іншою особою. В задоволенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості відмовлено. Рішення набрало законної сили 21.07.2014. Факт того, що позивачка не підписувала кредитний договір, підтверджується також висновком експертизи, який був предметом дослідження в даному судовому засіданні, з іншими письмовими доказами (а.с.54-60). Стороною відповідача не наведено жодних мотивів та підстав про те, що даний доказ є неналежним та недопустимим. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У Постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №373/275/18 встановлено, що висновок судової комплексної оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 24.02.2017 №07/43/16-17, хоч і проведений в іншій справі але є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування в цій справі. Аналогічний висновок зроблено у Постанові Верховного Суду від 25.03.2021 у справі №752/21411/17, відповідно до якого: колегія суддів враховує допустимість висновку експерта як доказу, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, не зважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений. Враховуючи, що сторона відповідача не заявляла клопотань про призначення повторної чи додаткової експертизи, враховуючи, що висновок комплексної експертизи №422/14-23, №893/14-23 від 13.05.2014 містить інформацію щодо предмету доказування у даній цивільній справі, суд вважає за можливим визнати даний висновок належним та допустимим доказом по справі. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Встановивши, що [PERSON] кредитний договір не підписувала, відповідно істотні умови цього договору не погоджувала, суд робить висновок, що у позивачки було відсутнє волевиявлення на укладення спірного договору. Відповідач зазначив, що позивачка здійснювала виплати по кредитному договору на загальну суму близько 12000 грн., що підтверджує факт її волевиявлення при укладені договору. Позивачка під час судового розгляду дійсно зазначила, що нею було сплачено на користь ПриватБанку незначна сума коштів, внаслідок того, що їй телефонували та погрожували. Це відбувалося до ухвалення рішення по справі про відмову у задоволенні заяви про стягнення з неї заборгованості. Оскільки доказів на підтвердження факту здійснення сплати позивачкою коштів, коли саме ці кошти були сплачені та у якій сумі, у встановлений судом строк надано не було, суд не бере дані заперечення до уваги. Щодо заперечень представника відповідача про те, що позивачка добровільно здійснила погашення кредитної заборгованості, яка значиться згідно витягу із виписки (а.с.42), тобто що дана виплата також є підтвердженням її волевиявлення щодо укладення кредитного договору, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Позивачка в судовому засіданні, на підтвердження порушеного права, в якості доказу надала виписку від 16.11.2020 про те, що з неї було стягнуто кошти в сумі 1674,40=837,2 (а.с.42). Пояснила, що саме після списання цих коштів, з її технічного рахунку для виплат, який був отриманий у відділенні ПриватБанку, вона дізналася, що до сьогодні відповідач здійснює нарахування кредитної заборгованості за договором, який вона не укладала. Також на підтвердження своєї незгоди із списанням коштів написала ряд звернень датованих 23.11.2020 (а.с.43-44), 07.04.2021 (а.с.46-47), як до відділення ПриватБанку, так і до Національного банку України - 28.07.2021 (а.с.49). Тобто пояснення позивачки узгоджуються із її подальшими діями, які є логічними та послідовними і не можуть свідчити про те, що даний платіж був здійснений на виконання умов договору добровільно. Отже, даний доказ є належним та допустимим, та таким, що підтверджує обставини викладені в позовній заяві. Протилежного сторона відповідача не довела. Разом з цим, у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». Враховуючи наведене, а також дослідивши докази досліджені в судовому засіданні, суд вважає за необхідно встановити, що Договір CSN0SE00000361 від 27.01.2006 є неукладеним. У задоволенні позовної вимоги про визнання договору недійсним слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Щодо вимоги про припинення дії договору суд приходить до наступних висновків. У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Відтак, в порушення прав позивачки, відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» продовжується здійснення нарахування та стягнення заборгованості згідно кредитного договору, який є неукладеним, тому суд вважає, що права позивачки підлягають захисту. Згідно з частиною другою статті 5 ЦПК України, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Захистити права позивачки шляхом визнання припиненим кредитного договору, який фактично є неукладеним, неможливо, так як такий спосіб не є законним. В той же час, оскільки законом чи договором не визначено спосіб захисту прав у подібній ситуації, суд вважає за необхідне застосувати такий спосіб захисту як визнання відсутності права відповідача здійснювати нарахування згідно кредитного договору, що буде відповідати завданням цивільного судочинства.

Outcome: partial