Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

[PERSON] (далі - «Позивач») звернувся до суду з даним позовом до ТОВ «Агромонтажбуд» (далі - «Відповідач») про стягнення боргу. В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на наступні обставини. 26.08.2016 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір №3/08-16 про надання поворотної фінансової допомоги. Відповідно до п.2.1. договору №3/08-16 поворотна фінансова допомога надається частинами в національній валюті України в межах суми 1000000,00 грн. без ПДВ. На виконання умов договору №3/08-16 Позивачем були надані наступні суми фінансової допомоги: 26.08.2016 року - 565 000,00 грн.; 29.08.2016 року - 325 000,00 грн. Факт надання фінансової допомоги підтверджується випискою з рахунку Відповідача та банківськими квитанціями. Відповідно до п.3.1. договору №3/08-16 поворотна фінансова допомога підлягає поверненню за вимогою Позивача. 03.04.2020 року Позивачем на адресу Відповідача було надіслано претензію від 02.04.2020 року про повернення поворотної фінансової допомоги. Однак, Відповідачем своїх зобов`язань з повернення позики на даний час не виконано. Оскільки Відповідач не виконує свого обов`язку за договором №3/08-16 про надання поворотної фінансової допомоги, Позивач звернувся до суду та просив стягнути з Відповідача на свою користь заборгованість за договором №3/08-16 від 26.08.2016 року в розмірі 890000,00 грн.; 3% річних в розмірі 26782,54 грн.; інфляційні витрати в розмірі 57532,56 грн.; судові витрати в розмірі 9743,15 грн.; зазначити в рішенні про нарахування органом (особою) яка здійснює примусове виконання судового рішення 3% річних на суму заборгованості, яка стягнута судом за період з 17.02.2021 року до моменту виконання рішення. 26.04.2021 року ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошеля Б.І. провадження по даній справі закрито (т.1 а.с.107-108). 18.08.2021 року постановою Київського апеляційного суду задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду від 26.04.2021 року скасовано, а справу направлено до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області для продовження розгляду по суті (т.1 а.с.232-236). Автоматизованою системою документообігу суду справу передано для розгляду судді Цукурову В.П. (т.1 а.с.241). 15.09.2021 року ухвалою суду було прийнято справу до провадження та постановлено провести її розгляд за правилами загального позовного провадження (т.1 а.с.245). 01.11.2021 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу ТОВ «Агромонтажбуд» залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 18.08.2021 року залишено без змін (т.2 а.с. 23-27). У матеріалах справи містяться наступні заяви по суті та клопотання сторін. 04.03.2021 року на адресу суду від Відповідача надійшов відзив на позов, разом із підтвердженням його направлення Позивачу. У відзиві той зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, вважає їх безпідставними виходячи з наступного. На виконання вимог п.3.2 Договору №3/08-16 від 26.08.2016 року поворотної фінансової допомоги, Відповідач повернув Позивачу 518750,00 грн. у строк, визначений цим договором. Сума поворотної фінансової допомоги в розмірі 340000,00 грн. Відповідачу не повертається у зв`язку з віднесенням до доходів підприємства через перебіг трирічних термінів позовної давності. Факт невиконання Відповідачем зобов`язань за вищезазначеним Договором Позивач підтверджує претензією останнього від 02.04.2020 року. Однак, претензія не має ніякого відношення до ймовірного спору за Договором №3/08-16 від 26.08.2016 року. Аналіз тексту претензії свідчить, що Позивач вимагає від Відповідача повернення фінансової допомоги у розмірі 1511000,00 грн., ніякого згадування чи посилання на сам Договір не йдеться. Звертає увагу на п.2.4 Договору №3/08-16, де визначено, що поворотна фінансова допомога надається до моменту вимоги її повернення засновником, тобто Позивач мав право вимагати від Відповідача повернення суми фінансової допомоги у визначений даним договором строк, але не пізніше перебігу трирічних термінів позовної давності. Зауважує, що Позивач приховує від суду дійсну інформацію по обставинам справи. Позивач, використовуючи особливості встановленого в Україні оподаткування з метою отримання надприбутку на власні грошові кошти, більшого ніж прибуток з банківського вкладу, здійснює грошове фінансування суб`єкта господарювання. Договір 3/08-16 не мав на меті оздоровлення фінансового становища Відповідача, а мав на меті отримання надприбутку на вкладені кошти Позивача. Фактично це була спільна діяльність фізичної особи - засновника (Позивача) та Відповідача. 11.03.2021 року на адресу суду від представника Позивача надійшла відповідь на відзив, разом із підтвердженням її направлення Відповідачу. У відповіді на відзив той зазначив, що у своєму відзиві Відповідач посилається на те, що ним повернуто Позивачу 518750,00 грн. суми поворотної фінансової допомоги за Договором №3/08-16 від 26.08.2016 року. При цьому Відповідачем не надано жодних доказів які б це підтверджували. Відповідач вказує на те, що претензія від 02.04.2020 року не має відношення до Договору №3/08-16 від 26.08.2016 року, однак таке твердження розцінюється Позивачем як намагання Відповідача уникнути від обов`язку повернути кошти. Стосовно позиції Відповідача про припинення зобов`язань, через односторонню відмову Позивача та пропуску позовної давності зазначив, що п.3.1 Договору №3/08-16 від 26.08.2016 року встановлено, що поворотна фінансова допомога підлягає поверненню за вимогою Позивача. Позивач звернувся з претензією до Відповідача з вимогою повернути кошти 02.04.2020 року. З урахуванням викладеного, строк позовної давності в даній справі має розраховуватися з моменту пред`явлення вимоги Позивачем, тобто з 02.04.2020 року, а тому трьохрічний строк позовної давності збігає лише 02.04.2023 року (т.1 а.с.111-112). 17.03.2021 року представником Позивача подано суду заперечення щодо клопотання Позивача про приєднання письмових доказів, в якому той зазначив, що жоден з наданих доказів не підтверджує факт повернення грошових коштів Відповідачем Позивачу за Договором №3/08-16 від 26.08.2016 року про надання поворотної фінансової допомоги (т.1 а.с.110). 19.03.2021 року на адресу суду від Відповідача надійшли заперечення, в яких той зазначив, що заявлені вимоги Позивача є безпідставними, щодо претензії надісланої Позивачем Відповідачу вважає, що це є самостійною вимогою, яка не пов`язана з Договором №3/08-16 від 26.08.2016 року. У задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Також подав письмове обґрунтування щодо належності письмових доказів в якому зазначив, що Позивач повинен надати суду корінець прибуткового касового ордеру типової форми КО-1, а саме квитанцію до прибуткового касового ордеру щодо передання Позивачем в касу підприємства готівки, а не навпаки, як цього бажає Позивач. Відповідач вважає, що встановити істину по обставинам справи можливо тільки шляхом проведення службового розслідування. Предмета дослідження відносин в даному судовому процесі немає, бо суд не має функцій слідчого органу (т.1 а.с.120-124, 133-136). 20.12.2021 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (т.2 а.с. 46) 25.01.2022 року в судовому засіданні Позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Пояснив суду, що в період з 2014 року по 2020 рік він був засновником ТОВ «Агромонтажбуд». В той період він 4-5 разів надав підприємству позики, які повернуто не було. 20.02.2020 року його було незаконно виключено із складу учасників підприємства, з приводу чого ведеться кримінальне провадження, а само рішення про виключення було скасовано Господарським судом Київської області, яке набрало законної сили 22.06.2021 року. Втім, це рішення не виконується із-за дій Відповідача. У серпні 2016 року між ним та Відповідачем було укладено Договір на 1000000,00 грн., на виконання якого Позивач вніс до каси банку «Райффайзен Банк Аваль» 26.08.2016 року - 565000,00 грн., а 29.08.2016 року - 325000,00 грн., які були використані в господарській діяльності підприємства, що займалося продажом сільськогосподарської техніки та будівництвом і продажом елеваторного обладнання. Вимогу про повернення позики він пред`явив підприємству письмово 03.04.2020 року. Але на цю вимогу відповіді не було. Після цього він звернувся до суду з даним позовом. 25.01.2022 року в судовому засіданні представник Позивача вимоги позову підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. 25.01.2022 року в судовому засіданні представник Відповідача не оспорював ті обставини, що Позивач був засновником підприємства, факт укладення договору, факт внесення коштів в касу банка Позивачем в сумі 858750,00 грн. Проте, зазначив, що Позивач не виконав свої зобов`язання в сумі 142250,00 грн., які мали бути надані згідно з договором. Повідомив, що Відповідач повернув Позивачу 518750,00 грн., а також зазначив, що у зв`язку з невнесенням Позивачем всіх коштів за договором, такий договір припинив свою дію, а Позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду, наслідки чого просив застосувати та відмовити Позивачу повністю. На запитання представника Позивача і суду якими доказами підтверджується факт повернення Позивачу 518750,00 грн. відповіді не надав. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши доказі у справі в їх сукупності, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини та зміст спірних правовідносин. 26.08.2016 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір №3/08-16 про надання поворотної фінансової допомоги (т.1 а.с.3). Відповідно до п.2.1. договору №3/08-16 поворотна фінансова допомога надається частинами в національній валюті України в межах суми 1000000,00 грн. без ПДВ. На виконання умов Договору №3/08-16 Позивачем через касу АТ «Райффайзен Банк Аваль» були надані перераховані Відповідачу грошові кошти: 26.08.2016 року - 565 000,00 грн.; 29.08.2016 року - 240 000,00 грн. та 85 000,00 грн. Факт перерахування коштів підтверджується заявою на переказ готівки №088234561 від 29.08.2016 року; заявою на переказ готівки №ОDОТ42979 від 29.08.2016 року; заявою на переказ готівки від 29.08.2016 року, а також випискою про рух коштів по рахунку (т.1 а.с. 4, 5, 6, 7, зворот а.с. 18). Відповідно до п.3.1. договору №3/08-16 поворотна фінансова допомога підлягає поверненню за вимогою Позивача. 03.04.2020 року Позивачем у встановленому договором порядку на адресу Відповідача було надіслано лист-претензію від 02.04.2020 року "Щодо повернення поворотної фінансової допомоги", що підтверджується самим листом, квитанцією про його направлення та описом вкладення, що містяться в матеріалах справи (т.1 а.с.30, 31, 32). При цьому суд відхиляє доводи представника Відповідача про те, що викладені у даному листі вимоги не стосуються Договору №3/08-16 від 26.08.2016 року, оскільки у тексті цього документу Позивач вимагає від Відповідача повернення фінансової допомоги, у тому числі й на суму 565000,00 грн., що сплачена 26.08.2016 року та на суму 325000,00 грн., що сплачена 29.08.2016 року. При цьому, факт отримання вказаного листа Відповідачем не оспорювався та вважається доведеним. Суд також відхиляє доводи про те, що на підтвердження внесення коштів Позивач мав надати суду квитанцію до прибуткового касового ордеру, оскільки вони вносилися Позивачем не в касу підприємства, а в касу банку. Втім, Відповідачем своїх зобов`язань з повернення позики на даний час не виконано - той не повернув Позивачу надану йому поворотну фінансову допомогу, отриману за договором. Представник Відповідача хоча усно і зазначав про часткове погашення боргу, проте, жодного доказу на підтвердження цього суду не надав. Таким чином, основна заборгованість Відповідача перед Позивачем за Договором №3/0816 від 26.08.2016 року про надання поворотної фінансової допомоги становись 890000,00 грн., які необхідно з нього стягнути на користь Позивача. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, до якого, згідно з практикою Суду, відносяться й грошові кошти. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною другою ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. За змістом підпункту 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення. Порівняння диспозицій наведених норм права дає підстави стверджувати про наявність спільних ознак правових відносин та, відповідно, аналогічне правове регулювання. Окрім цього, необхідно врахувати, що у законодавстві не встановлюється будь-яких обмежень щодо кола осіб, які можуть бути сторонами договору позики. Тому позикодавцем та позичальником можуть бути як юридичні, так і фізичні особи, як резиденти, так і нерезиденти. Чинним цивільним законодавством не передбачені обмеження також й щодо суми позики. Таким чином, договір, що був укладений між сторонами, за своєю правовою природою є договором позики, а тому під час вирішення спору необхідно керуватися положеннями ЦК України, що регулюють правовідносини, які виникли з договору позики. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої і другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, згідно з ч.1 ст.1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК Кодексу. Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість, виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що Відповідач прострочив виконання зобов`язань за Договором №3/08-16 про надання поворотної фінансової допомоги від 26.08.2016 року, беручи до уваги розрахунок штрафних санкцій, то окрім заборгованості за договором у розмірі 890000,00 грн., необхідно стягнути з Відповідача на користь Позивача також 3% річних у розмірі 26782,54 грн. та інфляційні втрати у розмірі 57532,56 грн. При цьому суд погоджується з розрахунком Позивача, який Відповідачем також на оспорювався (т.1 а.с. 29). Стосовно строків позовної давності суд зазначає наступне. Позивачем не порушено строку позовної давності, оскільки у п.2.4. Договору передбачено, що поворотна фінансова допомога надається до моменту вимоги її повернення засновником. А відповідно до п.3.1 договору поворотна фінансова допомога підлягає поверненню за вимогою засновника. Тобто, у договорі встановлено строк виконання зобов`язання Відповідача за договором - на вимогу Позивача. На виконання встановленого договором порядку повернення коштів, 03.04.2020 року Позивачем було направлено на адресу Відповідача лист від 02.04.2020 року "Щодо повернення поворотної фінансової допомоги", у якому той просив повернути йому фінансову допомогу протягом семи календарних днів з дати направлення даної претензії. Повернення коштів Позивач просив здійснити на його рахунок № [NUMBER] в АТ «Райффайзен Банк Аваль», РНОКПП: [NUMBER] (т.1 а.с.30). Таким чином, заява представника Відповідача про застосування наслідків пропуску Позивачем строків позовної давності є безпідставною та задоволенню не підлягає. Щодо вимоги Позивача про зазначення в рішенні про нарахування органом (особою) яка здійснюватиме примусове виконання судового рішення 3% річних на суму заборгованості, яка стягнута судом за період з 17.02.2021 року до моменту виконання рішення, на підставі ч.10 ст. 265 ЦПК України, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Із аналізу вищезазначеної норми вбачається, що законодавець наділив суд правом у своєму рішенні зазначати про нарахування на суму заборгованості відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. При цьому вказана стаття є нормою процесуального права, оскільки розміщена в процесуальному законі і до того ж не містить імперативного характеру. У відповідних нормах матеріального права таке положення не зафіксоване, а тому у суду не має обов`язку задовольняти вимогу щодо автоматичного нарахування процентів до моменту виконання судового рішення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні даної вимоги. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням осо-би, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому сплачений судовий збір у сумі 9 743,15 грн. також необхідно стягнути з Відповідача на користь Позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial