Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

В грудні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 2 500,00 грн. та моральну шкоду в сумі 15 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власником квартири [ADDRESS] . 18.11.2021 р. близько 18:00 год. позивач перебувала у себе вдома. Відпочиваючи у своєму помешканні, вона почула гучний шум у тамбурі, спільному із квартирою [ADDRESS] . Підійшовши до двері вона почула, що невідомі особи обговорюють можливість демонтування її двері та/або замку. Вказані особи вчиняли активні дії, спрямовані на пошкодження замку та проникнення до її житла, здійснювали примусове вирізання зовнішнього замку її металевої двері. Однак оскільки двері до квартири позивача зсередини були замкнені на засув, відчинити їх не вдалося. В подальшому позивач виявила, що її двері були пошкоджені, замок був повністю зіпсований внаслідок спроби примусового відкривання. Відповідно вона була змушена здійснювати їх ремонт: придбати новий замок, відновити його методом вварювання. Загальна сума витрат на відновлювальний ремонт дверей, зі слів позивача, становить 2 500 грн. В подальшому позивач встановила (пригадала, впізнала), що організатором протиправних дій щодо намагання демонтувати її двері або примусово відімкнути замок є відповідач. Внаслідок таких протиправних дій відповідача позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягала у приниженні моральних переживаннях у зв`язку із пошкодженням її майна, порушенні нормальних життєвих зв`язків (через знищення замка позивач протягом двох днів не могла залишити своє помешкання). Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на її користь відшкодування завданої їй моральної шкоди в розмірі 15 000,00 грн. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] , через свого представника [PERSON] , в задоволенні позовних вимог [PERSON] просить відмовити, вказуючи на їх безпідставність. Свої заперечення мотивує тим, що вона є піклувальником неповнолітнього [PERSON] , дитини - інваліда дитинства, сироти, спільного онука її та позивача. Згідно Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.10.2020 у справі № 489/3877/18, за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Позивач не визнає права свого онука на проживання у спільній квартирі, одноосібно користується нею - не зважаючи на те, що неповнолітня дитина, як співвласник квартири, несе витрати на утримання даного майна. Також зазначала, що 18.11.2021 її онук [PERSON] дійсно зробив спробу вселитись до спірної квартири, частина у якій є його приватною власністю. При цьому була присутня також і відповідач, як піклувальник неповнолітнього. [PERSON] наполягає на тому, що заздалегідь повідомляла [PERSON] про намір вселення та про час, коли її онук з`явиться для вселення. Тому зазначає, що посилання позивачки на те, що їй були невідомі особи, які намагались відкрити двері до її квартири, не відповідають дійсності. Додатково зазначала, що при намаганні її онука вселитись до квартири були присутні представники поліції, які підходили до дверей спірної квартири, голосно і на ім`я звертались до позивача з проханням відкрити двері - проте такі прохання остання ігнорувала. Також у поданому відзиві [PERSON] пояснює ту обставину, що з метою здійснити вселення до квартири її онука та примусового відкривання дверей до спірної квартири нею (її представником) було викликано майстра сервісу з відкривання дверних замків, який за її замовленням здійснював дії з примусового відкривання замку двері до кв. [ADDRESS] . При цьому були присутні свідки. Однак з технічних причин відкрити замок майстру не вдалося, до спірного житла вона та її онук так і не потрапили. Відповідач зазначає, що будь-яких протиправних дій не вчиняла, лише намагалась захистити права неповнолітнього на користування належним йому житлом. Також вказувала на те, що відповідачем не надано жодного доказу понесення нею будь-яких витрат на ремонт дверей, а також упущеної вигоди. Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, відповідач вважає їх безпідставними, оскільки саме позивач вчинила неправомірні дії з недопуску співвласника до належної йому квартири. Будь-яких протиправних дій зі сторони відповідача вчинено не було. Тому і відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. У відповіді на відзив позивач просила задовольнити позов, посилаючись на те, що неодноразово пропонувала своєму онуку вселитись до спірної квартири, проте її пропозиції були проігноровані, відповідач систематично вчиняє щодо неї психологічний тиск. Також зазначала, що між нею та відповідачем існує майновий спір щодо вищевказаної квартири, який є причиною їх неприязних відносин. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 04.01.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Заслухавши пояснення сторін, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником 1/2 частки квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності б/н від 26.03.2001, виданого Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради. 12.10.2020 Ленінським районним судом м. Миколаєва було постановлено рішення по справі № 489/3877/18, відповідно до якого визнано за [PERSON] , [INFO] (спільним онуком позивача та відповідача) право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Рішення суду набрало законної сили 22.12.2020. Вказана квартира складається з двох житлових кімнат, загальна площа - 54,2 кв.м., житлова площа - 32,9 кв.м. У відповідності до відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за вих. № 23005-000538396-037-08 від 10.11.2021 у кв. [ADDRESS] зареєстровані неповнолітній [PERSON] та [PERSON] . Згідно посвідчення № 17 від 22.08.2019 [PERSON] є піклувальником над [PERSON] , [INFO] . Неповнолітній [PERSON] проживає разом із [PERSON] . Як вбачається з пояснень сторін, та підтверджується матеріалами справи, 18.11.2021 відповідач [PERSON] , яка діяла в інтересах свого неповнолітнього онука, здійснила спробу вселитись до квартири [ADDRESS] . При цьому вона намагалась примусово відчинити двері до квартири, які були зачинені зсередини, скориставшись послугами майстру із сервісу з відкривання дверних замків. Майстер здійснив дії, спрямовані на примусове відкриття замка, проте з технічних причин зробити це йому не вдалось. Вказаний факт підтверджують також свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач [PERSON] в добровільному порядку надати доступ до квартири відповідачу відмовилась, не заперечує проти проживання в квартирі неповнолітнього [PERSON] . Проте зазначає, що 18.11.2021 їй було невідомо, які саме особи та з якою метою намагаються проникнути до її житла. 19.11.2021 до Відділення поліції № 2 Миколаївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області надійшла заява від [PERSON] , щодо вжиття заходів до [PERSON] , яка пошкодила замок вхідних дверей за адресою [ADDRESS] . Звернення зареєстровано до інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції (ІТС ІПНП) України (журнал єдиного обліку) Відділення поліції № 2 Миколаївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області за № 24547 від 19.11.2021. Згідно Довідки Відділення поліції № 2 від 22.11.2021 за вих. № 22654 зазначено, що в ході проведення перевірки було встановлено, що окреслене коло питань підпадає під сферу цивільно-правових відносин та вирішується у судовому порядку. Для вирішення питання по суті заявнику рекомендовано звернутись до суду. При цьому, з Протоколу огляду місця події від 19.11.2021 (таблиці зображення до протоколу), який було витребувано судом одночасно з іншими матеріалами перевірки з Відділення поліції № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області, вбачаються пошкодження замка у вхідній двері кв. [ADDRESS] . Водночас за заявою [PERSON] було прийнято рішення про припинення розгляду, оскільки сума матеріального збитку, що є кваліфікуючою ознакою для початку кримінального провадження за ст. 194 КК (умисне знищення чи пошкодження майна) є недостатньою. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту для даних правовідносин визначені Цивільним Кодексом України. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України). За нормами статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Відповідно до положень статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частина друга статті 1166 ЦК встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, тобто особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини. Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Так, приписами статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч. 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Із наявних матеріалів справи, пояснень сторін та свідків вбачається, що відповідачем [PERSON] було вчинено дії, спрямовані на пошкодження майна позивача а саме замка у вхідній двері до кв. [ADDRESS] . Відповідач особисто підтвердила цю обставину у відзиві та у своїх поясненнях в судовому засіданні. Позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 2 500,00 грн. і зазначає, що у вказану суму входить:вартість замка та вартість відновлювального ремонту дверей методом вварювання замка. При цьому, будь-яких доказів понесення позивачем витрат у такому розмірі (квитанція, платіжне доручення) суду не надано, а тому у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування позивачу матеріальної шкоди слід відмовити за недоведеністю. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А тому суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тому, обов`язковими умовами відшкодування шкоди є неправомірність дій відповідного органу та наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою шкодою. Відповідно до п. 9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У відповідності до ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно положень ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Факт заподіяння діями відповідача моральної шкоди позивачу внаслідок пошкодження її майна підтверджено наданими доказами, а також її поясненнями, наданими в судовому засіданні, що полягають в отриманому стресі, порушенні нормального ритму життя, що пов`язаний з неможливістю залишити квартиру, погіршенні здоров`я від почуття страху та нервового напруження. При цьому, розмір відшкодування позивачу моральної шкоди у 15 000,00 грн. суд вважає завищеним. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд керується вимогами, передбаченими ч. 3 ст. 23 ЦК України, та вважає встановленими наступні обставини, які мають істотне значення: позивач відчувала моральні страждання внаслідок протиправності дій відповідача з пошкодження її майна, відчувала стрес та душевні страждання у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Але суд враховує вимоги розумності і справедливості та вважає справедливим визначити моральну шкоду, яка була завдана відповідачем позивачу, у розмірі 500,00 грн. Тому позов щодо вимог про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, як такий, що підтверджений встановленими обставинами, які перевірені дослідженими судом доказами. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов до переконання про часткове задоволення позову, а саме у розмірі 500,00 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 26,33 грн. (908,00 х 2,9%) (500 х 100 % : 17 500 = 2,9%).

Outcome: partial