Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 06.08.2021 з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду, спричинену втратою здоров`я на виробництві у розмірі 200 000,00 грн без утримання податків з доходу фізичних осіб та всіх інших податкових платежів. В обґрунтування пред`явлених вимог вказав, що з 24.11.1975 по 25.02.1997 працював на шахті «Сєвєрная» підземним машиністом скреперної лебідки, підземним гірничим робітником з правом на вибухові роботи. З 03.03.1997 по 17.08.2004 працював на шахті «Родіна» підземним гірничим робітником очисного забою. На цих підприємствах він працював у підземних умовах праці, які були шкідливими для його здоров`я. 17.08.2004 [PERSON] звільнився з останнього місця роботи за власним бажанням. Під час виконання трудових обов`язків підземного мариніста скреперної лебідки та гірничого робітника очисного забою, позивач виконував роботи, умови виконання яких супроводжувалися великим виділенням пилу, що перевищувало гранично допустимі норми. В акті розслідування його професійного захворювання по матеріалам атестації робочого місця від 27.07.2004 зазначено, що причиною проф.заховрювання є великий стаж роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів: перевищення в повітрі робочої зони гранично-допустимої концентрації пилу переважно фіброгенної дії з вмістом кремнію діоксину кристалічного від 10% до 70% при ГДК 20,0 мг/м?; 18,1 мг/м? підземний ГРОЗ (шахта «Родіна»); 10,8 мг/м? підземний ГРОЗ, машиніст скреперної лебідки (шахта «Сєвєрная»); 14,3 мг/м? підземний бурильник шпурів (шахта «Сєвєрная»). Роботодавці не забезпечували на місцях безпечних умов для роботи і, як наслідок, позивач почав хворіти. 15.06.2004 українським науково-дослідним інститутом промислової медицини [PERSON] було встановлено професійне захворювання: пиловий бронхіт І ст. з бронхообструктивним синдромом, емфізема легень І ст., ЛН І-ІІ ст. Висновком МСЕК 04.08.2004 первинно позивачу встановлено 20% втрати працездатності і безстроково. Стійку втрату працездатності йому було встановлено на безстроковий термін, що свідчить про те, що стан здоров`я позивача вже ніколи не покращиться. Від цього у позивача виникають не тільки фізичні, а і великі моральні страждання. [PERSON] приходиться багато часу приділяти своєму здоров`ю і постійно лікуватися. Згідно висновку МСЕК, позивачу рекомендовано нагляд лікарів, постійне медикаментозне лікування та санітарно-курортне оздоровлення. [PERSON] морально пригнічує, що йому постійно потрібно проходити реабілітаційні курси лікування, витрачати кошти, час та сили на підтримання стану свого здоров`я. Також [PERSON] переживає і фізичні страждання: задуху навіть при незначному фізичному навантаженні, виникають епізоди утрудненого дихання, які можуть виникати і при фізичних навантаженнях, і спонтанно. Кашель супроводжується болями в грудній клітині та міжлопатковій ділянці. це призводить до слабкості та підвищеної стомлюваності в усьому тілі, яка посилюється при рухах. [PERSON] просить компенсувати йому частину моральних та фізичних страждань і стягнути з відповідача на свою користь 200 000,00 грн без утримання всіх податків з доходу фізичних осіб та інших податкових платежів. Позивач зазначив, що має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській областінезалежно від дати звернення з позовом до суду, так як на час виникнення у нього права на таке відшкодування, 2002 рік, діяв Закон України «Про загальнообов`язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 №1105-ХІV. Ухвалою суду від 06.08.2021 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, представник відповідача [PERSON] 23.12.2021 подала відзив на позовну заяву, вважаючи вимоги [PERSON] такими, що не підлягають задоволенню. Свої заперечення мотивувала тим, що належним відповідачем по справі має бути саме підприємство, а не Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, оскільки події, які породили цивільне право на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце після 01.01.2004, а тому підлягають розгляду згідно з положеннями ст.ст. 1167,1168 ЦК України. Відділенням Фонду позивачу за період з 2004 по 2021 рік відшкодовано одноразову допомогу у розмірі 10 640,00 грн, щомісячні страхові виплати, які компенсують частину втраченого заробітку у розмірі 367 260,74 грн та виплати на лікування та лікарські засоби у розмірі 102,86 грн. З 2004 року негативної динаміки погіршення здоров`я позивача не відбувається, змін відсотка працездатності комісією МСЕК не встановлюється, тому посилання позивача на суттєве погіршення здоров`я необґрунтоване. Відповідно до п. 27 ст. 77 Розділу VІ «Особливі положення» Закону України «Про державний бюджет України на 2006», п. 22 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки. Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві…» № 717-V від 23.02.2007 внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду. Згідно з п. 2 ч. 44 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві…» у п. 3 розділу ХІ «Прикінцеві положення» після абзацу третього доповнено новим абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01.01.2008». Представник відповідача вважає, що оскільки законодавством України припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від дати настання страхового випадку, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди з Фонду, адже моральну шкоду має відшкодовувати підприємство - роботодавець, яке несе відповідальність за відшкодування моральної шкоди. Також представник зазначає, що у позові [PERSON] не наведено жодного факту протиправних дій або бездіяльності, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями, а також вини відділення фонду. Таким чином, вбачається, що оскільки відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві не залежало від часу настання страхового випадку і не є страховою виплатою, а тому відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку здійснювати таку виплату. Крім того, документи, на які посилається позивач, як на підставу заподіяння моральної шкоди, як довідка МСЕК, акт розслідування професійного захворювання за формою П-4, документи, що підтверджують обставини професійного захворювання і встановлення у зв`язку з цим стійкої втрати професійної працездатності для відшкодування частини втраченого заробітку і не можуть бути незаперечним доказом заподіяння моральної шкоди. Посилання позивача на ці документи, як на єдину підставу для відшкодування моральної шкоди представник відповідача вважає безпідставними. Позивачем не надано доказів глибини, характеру та тривалості душевних страждань, переживань, істотних недоотриманих благ внаслідок втрати працездатності від отриманих тілесних ушкоджень. Крім того, у тексті відзиву представник відповідача завила клопотання про проведення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, у задоволенні якої ухвалою суду від 25.01.2021 відмовлено. Представником відповідача копію відзиву позивачеві направлено за адресою, зазначеною ним у позові. Відповіді на відзив [PERSON] не подано. Інших заяв та клопотань не подано. Інші процесуальні дії не вчинялись. Суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже учасниками справи у прийнятні строки були реалізовані права на подачу відповідних процесуальних документів. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази по справі, враховуючи позицію сторін, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 24.11.1975 по 25.02.1997 працював на шахті «Сєвєрная» РУ ім. Кірова підземним бурильником, підземним машиністом скреперної лебідки, підземним гірничим робітником очисного забою з правом на вибухові роботи. З 03.03.1997 по 17.08.2004 працював на шахті «Родіна» ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» підземним гірничим робітником очисного забою. 17.08.2004 [PERSON] звільнився з останнього місця роботи за власним бажанням (а.с. 8-9). Відповідно до акту розслідування професійного захворювання№35/2004 форми П-4 від 27.07.2004, комісією на шахті «Родіна» ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання [PERSON] . Діагноз: пиловий бронхіт І ст. з бронхообструктивним синдромом, емфізема легень І ст., ЛН І-ІІ ст (а.с. 5-6). Пунктом 14 акту встановлено, що відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, [PERSON] , працюючи на шахті «Сєвєрная» РУ ім. Кірова, виконував роботи, які характеризуються запиленням повітря робочої зони, які перевішували гранично-допустимі концентрації. У пункті 15 акту визначено, що концентрації пилу переважно фіброгенної дії з вмістом кремнію діоксину кристалічного від 10% до 70% при ГДК 20,0 мг/м?; 18,1 мг/м? підземний ГРОЗ (шахта «Родіна»); 10,8 мг/м? підземний ГРОЗ, машиніст скреперної лебідки (шахта «Сєвєрная»); 14,3 мг/м? підземний бурильник шпурів (шахта «Сєвєрная»). Також, визначені особи, які не виконали норми та правила охорони праці, а саме адміністрація шахт «Родіна» ВАТ КЗРК та «Сєвєрная» РУ ім. Кірова, пункт 17 акту Довідкою МСЕК №00030720 від 04.08.2004 за результатами первинного огляду [PERSON] встановлено з 04.08.2004 втрату працездатності 20% безстроково. Потребує медикаментозного лікування (а.с. 7). Як вбачається з довідки №2189 від 22.06.2004, виписки з історії хвороби №322 від 08.02.2008, виписки з історії хвороби №183/1229 за 2005 рік, [PERSON] лікувався у медичних закладах з діагнозом пиловий бронхіт, емфізема, легенева недостатність, з позначенням проф. захворювання з 2004 року (а.с. 11-13). Так, ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст. 4 Закону України «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 14.01.1998 № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999, який набрав чинності з 01.04.2001. Норми вказаного Закону від 23.09.1999 в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23.02.2007 №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 ст.1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» п. 1 ч. 1 ст. 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (ч. 3 ст. 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (ч. 3 ст. 34). З огляду на положення ст.ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України від 23.09.1999, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 №6 (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відтак, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача [PERSON] з дня первинного встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 04.08.2004. Частинами 1, 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення висновком МСЕК позивачеві стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі ст. 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до ст. 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст. 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до абз. 4 ст. 1, підпункту «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Пунктом 27 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» від 20.12.2005 та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд. Крім того, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 № 717-V, що набрав чинності 20.03.2007, виключено ч. 3 ст. 34 Закону №1105-XIV, що передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Пунктом 2 частини 44 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» пункт 3 розділу ХІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату непрацездатності» доповнено абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01.01.2008». Конституційний Суд України у рішенні від 08.10.2008 №20-рп/2008 у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 № 77-VIII викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01.01.2015. Відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ст. 5 ЦК України). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже, у світлі рішення Конституційного Суду України від 08.10.2008 №20-рп/2008 у справі № 1-32/2008, Закон України від 23.02.2007 №717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20.03.2007, не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема й цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. З урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01.04.2001 до 01.01.2006. Визначальною в цьому випадку для особи є дата встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вищевикладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) та від 20.11.2019 у справі №210/3177/17 (провадження № 14-288цс19). Як вбачається з матеріалів справи, на час встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з встановленням професійного захворювання обов`язок відшкодування моральної шкоди покладався саме на Фонд соціального страхування, що узгоджується із Законом України №1105-XIV, а відтак доводи представника відповідача стосовно того, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області не є належним відповідачем суд розцінює як неспроможні. Доводи представника відповідача про те, що на час звернення позивача із цим позовом набула чинності редакція Закону №1105-ХІV, якою не передбачено здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованими, оскільки спір щодо відшкодування шкоди на підставі Закону №1105-ХІV повинен вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування, яке виникло у позивача з дня встановлення втрати професійної працездатності - 04.08.2004. На час виникнення у позивача такого права була чинна редакція Закону №1105-ХІV, яка передбачала здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди саме за рахунок Фонду. За даних обставин, доведеність факту стійкої втрати професійної працездатності [PERSON] на 20% первинно та безстроково, з точки зору погіршення здоров`я, зміни життєвого укладу, що вимагає додаткових зусиль для організації життя, необхідності періодичного проходження лікування, приводять суд до переконання поза розумним сумнівом про наявність моральної шкоди, а відтак спростовують доводи представника відповідача щодо недоведеності позивачем факту заподіяння такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо виплат позивачу одноразової допомоги та щомісячних страхових виплат, не заслуговують на увагу, оскільки позивач у зв`язку з отриманням професійного захворювання має право на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст.ст. 16, 23 ЦК України, відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів судом. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 4.1 рішення Конституційного Суду України № 1-9/2004 від 27.01.2004, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28.03.2007, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 05.12.2018 Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження №14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у ч. 3 ст. 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач. При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн. Як акцентував увагу позивач в тексті позовної заяви при обґрунтуванні пред`явлених вимог, після втрати працездатності у нього змінилися умови життя, його морально пригнічує постійна необхідність проходити реабілітаційні курси лікування, витрачати кошти, час та сили на підтримання стану свого здоров`я. Також позивач. переживає і фізичні страждання: задуху навіть при незначному фізичному навантаженні, виникають епізоди утрудненого дихання, які можуть виникати і при фізичних навантаженнях, і спонтанно. Кашель супроводжується болями в грудній клітині та міжлопатковій ділянці. це призводить до слабкості та підвищеної стомлюваності в усьому тілі, яка посилюється при рухах. Вирішуючи питання про розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує, що позивачу встановлено стійку втрату професійної працездатності, на теперішній час у розмірі 20% безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, тривалість страждань позивача, глибину фізичних та моральних страждань позивача, суд дійшов висновку, що визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн є завищеним та не відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами. Виходячи з цих обставин, засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням конституційної значущості здоров`я як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 150 000,00 грн. При вирішенні розміру моральної шкоди слід виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 (зі змінами та доповненнями), з урахуванням обставин та критеріїв, зазначених в ч. 3 ст. 23 ЦК України, адже визначення моральної шкоди не підпадає під будь-які математичні розрахунки, застосування яких в даному випадку взагалі є недоцільним та некоректним. Компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Наведену у відзиві представником відповідача судову практику суд не приймає до уваги, оскільки за своєю хронологією вона є застарілою та відмінною від останніх правових висновків Великої Палати Верховного Суду, які є актуальними при вирішенні такого роду спорів та підлягають врахуванню судом відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Щодо проведення оподаткування моральної шкоди, завданої позивачеві ушкодженням здоров`я, присудженої судом до відшкодування, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» від 16.01.2020 № 466-ІХ внесено зміни до п.п. 164.2.14 «а» ст. 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020). Так, відповідно до п.п. 164.2.14 «а» ст. 164 ПК України (з урахування змін, внесених Законом №466), до загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків - [PERSON] внаслідок заподіяння йому шкоди здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає за необхідне зазначити, що розмір моральної шкоди у 150 000,00 грн, як такої, що заподіяна позивачеві внаслідок ушкодження його здоров`я, необхідно стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області без урахування утримання з нього обов`язкових податків і зборів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст. 141 ЦПК України, суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», та характер позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, визначеної у грошовому вимірі, яка є майновою. У зв`язку з цим суд вважає за необхідне судовий збір в розмірі 1 500,00 грн стягнути з відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в дохід держави до спеціального фонду Державного бюджету України (з розрахунку: 1% від суми моральної шкоди, присудженої до стягнення, але не менше 908,00 грн).

Outcome: partial