Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 6 000 000, 00 грн, завданої йому внаслідок незаконного затримання, вилучення і арешту майна, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення й незаконного застосування запобіжних заходів. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 11 квітня 2019 року по 14 грудня 2020 року, з яких, починаючи з 11 квітня 2019 року по 11 листопада 2019 року перебував під вартою, з 11 листопада 2019 року, будучи звільненим з-під варти у залі судового засідання, по 14 листопада 2019 року - під цілодобовим домашнім арештом, потім до 14 січня 2020 року застосовувався такий вид забіжного заходу як особисте зобов`язання. У зв`язку із закриттям кримінального провадження № 22020101110000021 від 03 лютого 2020 року на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України, оскільки слідством не було встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливості їх отримати, а кримінального провадження № 22020101110000035 від 19 лютого 2020 року на підставі пункту 10 частини першої ст. 284 КПК України, відповідно до ст. 56 Конституції України, ст.ст. 1176, 1167 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2-4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, яка позивачу завдана незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування та прокуратури по притягненню до кримінальної відповідальності, які завдали йому моральних страждань, призвели до погіршення його психологічного стану. Позивач наголосив, що більшість вилученого майна, в тому числі грошові кошти, на цей час йому так і не повернуті, хоча всі підозри і обвинувачення остаточно були зняті 14 грудня 2020 року. Незаконне притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності тривало в період з 11 квітня 2019 року по 14 грудня 2020 року, тобто 20 повних місяців, а незаконна бездіяльність органу досудового розслідування і прокуратури щодо повернення вилученого майна і розслідування обставин отримання ним тілесних ушкоджень тривають і по цей час. Позивач зазначає, враховуючи такі доводи, що під час незаконного затримання йому були нанесені тілесні ушкодження працівниками правоохоронного органу; ці працівники не понесли жодного покарання за свої дії; майже 7 місяців він знаходився в одиночній камері і був позбавлений будь-якої можливості спілкування з людьми; більше 2-ох місяців перебував під домашнім арештом; 2 місяця перебував під особистими зобов`язаннями; під час дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою йому несвоєчасно надавалася медична допомога, внаслідок чого загострювалася неврологічна хвороба; незаконне вилучення паспорта громадянина України обмежило його у цивільних правах; повернення паспорта громадянина України відбулося з затримкою на 9 місяців; 11 квітня 2019 року його було позбавлено великої суми грошей і майна, яке і по цей час не повернуті, тому завдану моральну шкоду у кримінальному провадженні за частиною п`ятою ст. 27, частиною третьою ст. 15, частиною третьою ст. 258 КК України він оцінює у розмірі 5 000 000, 00 грн. Як вказував позивач, душевні страждання посилилися, коли він зрозумів, що прокурори не будуть встановлювати обставини отримання мною тілесних ушкоджень. Дані обставини мали істотне значення для всього кримінального провадження. Адже, встановлення факту катування призвело б до визнання всіх доказів, отриманих під час обшуку, в тому числі і бойового припасу, недопустимими. Він розумів, що, при повній бездіяльності прокурорів в цьому питанні, йому буде дуже важко довести той факт, що гранату до кишені моєї куртки поклав саме працівник правоохоронного органу. Від цього він відчував власну безпомічність і безвихідь з ситуації, в якій опинився. На підставі зазначеного, позивач оцінив компенсацію моральної шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за частиною першою ст. 263 КК України і бездіяльністю прокурорів щодо розслідування обставин отримання ним тілесних ушкоджень у розмірі 1 000 000, 00 гривень. Представником відповідача Офісу Генерального прокурора у відзиві позов не визнано, зазначено, що наявність обґрунтованої підозри [PERSON] у вчиненні злочинів підтверджувалася рішеннями слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва під час розгляду клопотань органу досудового розслідування про застосування запобіжних заходів відносно підозрюваного. Крім цього, наявність обґрунтованої підозри [PERSON] перевірялася та підтверджувалася слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва 24 січня 2020 року під час розгляду клопотання сторони захисту про скасування вказаної підозри 03 лютого 2020 року. Позивач, на переконання сторони відповідача, не наводить жодних доводів, які свідчать про незаконність вищевказаних дій та ким вони вчинені, не надано доказів, як того вимагає закон, яких саме додаткових зусиль для організації свого життя ним здійснено, та яким чином змінилося його життя, у чому саме полягали життєві зміни у зв`язку з перебуванням [PERSON] під слідством і судом, які б відповідали спів розмірності заявленої ним до відшкодування моральної шкоди у сумі 6 000 000, 00 грн. Представником відповідача ГУ СБ України у м. Києві та Київській області подано відзив на позов, в якому позов не визнано, вказано, що визнає викладені у позовній заяві і долучених до неї копіях процесуальних документів факти притягнення позивача [PERSON] до кримінальної відповідальності шляхом повідомлення йому про підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, застосування до нього запобіжних заходів, вилучення у ході досудового слідства майна, документів й подальшого їх зберігання (утримання) органом досудового розслідування та їх повернення [PERSON] дотепер у неповному обсязі. Разом з тим відповідач проти поданого позову заперечує у повному обсязі, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Від відповідача Державної казначейської служби України до суду заяви по суті або з процесуальних питань не надходили. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. 21 вересня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана цивільна справа за позовною заявою, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 28 вересня 2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі у загальному порядку. 10 жовтня 2021 року представником позивача засобами поштового зв`язку подано до суду додаткові докази на підтвердження обґрунтувань позову, зокрема, копію висновку експерта № 785/10/21 від 12 жовтня 2021 року. 23 листопада 2021 року представником відповідача Офісу Генерального прокурора у судовому засіданні подано відзив на позов. 23 листопада 2021 року ухвалою судді закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті. 20 грудня 2021 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив відповідача ГУ СБУ у м. Києві та Київській обл. У судовому засіданні позивач і його представник підтримали позов і просили задовольнити його у повному обсязі. Представники відповідачів ГУ СБУ у м. Києві та Київській обл., Офісу Генерального прокурора заперечували проти задоволення позову, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов. Від відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання представник не з`явився, будучи повідомленим належним чином, у своєму відзиві на позов, окрім того, що просив відмовити у його задоволенні, також просив розглянути справу без представника сторони. Суд, заслухавши обґрунтування позивача і його представника, заперечення представників відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. ІІІ. Фактичні обставини справи. Слідчими другого відділу слідчого управління Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, за процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту управління нагляду та інформаційно-аналітичної роботи у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту, Департаменту нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора, здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019100000000358 від 04 квітня 2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 258; ч. 1 ст. 182; ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263; ч. 2 ст. 361; ч. 2 ст. 362; ч. 3 ст. 358; ч. 4 ст. 358 КК України. 11 квітня 2019 року, на підставі постанови про проникнення до житла чи іншого володіння особи до постановлення ухвали слідчого судді, здійснено обшук за адресою: [ADDRESS] , за місцем проживання [PERSON] , в зв`язку з наявною інформацією, що за вказаною адресою можуть знаходитися особи, які підозрюються у вчиненні злочину, майно, яке має значення речового доказу у кримінальному провадження та може бути знищено особами, причетними до вчинення злочину з метою приховання своєї злочинної діяльності. У ході проведення обшуку виявлено та вилучено речі, згідно з протоколом обшуку від 11 квітня 2019 року. Окрім цього, 11 квітня 2019 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 258 КК України - пособництво у незакінченому замаху на терористичний акт, тобто у сприянні вчинення вибуху з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, за попередньою змовою групою осіб, що призвів до загибелі людини. Також 11 квітня 2019 року захисник підозрюваного [PERSON] , знаходячись поруч із своїм підзахисним, в будівлі Головної військової прокуратури за адресою: м. Київ, вул. Антонова, буд. 2-А, викликав екстрену медичну допомогу для мого медичного огляду і надання первинної медичної допомоги. Проте, бригада швидкої допомоги на територію Головної військової прокуратури допущена не була. Один із працівників прокуратури повідомив лікарю про те, що [PERSON] направлено до суду /а. с. 21/. 11 квітня 2019 року, о 21:00, прокурором організовано проведення медичного огляду в Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» м. Києва, для встановлення факту споживання алкоголю та стану сп`яніння. Під час медичного освідчення у мене виявлено: садна на лівому плечі, середині спини, синці на обох плечах спереду, в епігастрії праворуч, верхній частині правого стегна, обох підочних ділянок, гематому потиличної ділянки. Ознак алкогольного сп`яніння не виявлено. Майже аналогічні тілесні ушкодження були виявлені у [PERSON] перед поміщенням до ізолятора тимчасового тримання ГУ НП у м. Києві /а. с. 22/. 12 квітня 2019 року Печерським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про застосування до підозрюваного [PERSON] запобіжного заходу /а. с. 29/. 06 травня 2019 року [PERSON] повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 258 КК України. Ухвалами слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року, від 05 червня 2019 року, від 20 червня 2019 року, від 17 липня 2019 року, від 20 вересня 2019 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного [PERSON] у вигляді тримання під вартою і зобов`язано прокурорів перевірити обставини отримання ним тілесних ушкоджень /а. с. 24, 25, 26, 27, 28/. 27 травня 2019 року у позивача в ізоляторі тимчасового тримання почалося оніміння лівої руки, з приводу чого він був оглянутий лікарями швидкої медичної допомоги, за наслідками чого встановлено попередній діагноз: «Неврит променевого нерва зліва?», рекомендовано отримати консультацію невропатолога /а. с. 34/. 29 травня 2019 року позивач звернувся з заявою до начальника ізолятора тимчасового тримання, в якій просив організувати його огляд лікарем-неврологом /а. с. 35/. 30 травня 2019 року захисник Петрова К. В. додатково звернувся до прокурора - процесуального керівника з клопотанням, в якому просив забезпечити невідкладний огляд підзахисного лікарем-невропатологом /а. с. 36/. 06 червня 2019 року [PERSON] доставлено до Олександрівської клінічної лікарні м. Києва, де оглянуто завідуючим неврологічного відділення і встановлено діагноз: компресійно-ішемічна нейропатія лівого променевого нерва /а. с. 37/. Протягом періоду часу з 10 червня 2019 року по 24 червня 2019 року позивача щоденно (окрім вихідних днів) доставляли до КНП «КДЦ» Шевченківського району міста Києва для надання медичного лікування в умовах денного стаціонару. За наслідками лікування встановлений діагноз: гостра невропатія лівого променевого нерва у вигляді глибокого парезу розгиначів лівої кисті з вираженим порушенням функції руки. Лікарем констатований фізичний стан пацієнта як без суттєвої динаміки. За результатами лікування йому були надані рекомендації продовжити лікування амбулаторно (таблетованими препаратами і фізіотерапевтичне лікування), а також пройти електроміографічне обстеження для подальшої тактики лікування /а. с. 38/. 01 липня 2019 року захисник Петрова К. В. звернувся до прокурора - процесуального керівника з клопотанням, в якому просив забезпечити підзахисному фізіотерапевтичне лікування та проведення електроміографії, що було здійснено 10 вересня 2019 року /а. с. 39, 40/. 11 листопада 2019 року Київським апеляційним судом постановлено ухвалу, про застосування до [PERSON] , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, заборонивши йому цілодобово залишати місце свого проживання, розташованого за адресою: [ADDRESS] /а. с. 30-31/. 14 листопада 2019 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту щодо підозрюваного [PERSON] з 20:00 год. по 08:00 год. наступної доби /а. с. 41/. 14 січня 2020 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва до підозрюваного [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, дія якого тривала до 04 березня 2020 року /а. с. 42/. 17 січня 2020 року на підставі клопотання сторони захисту проведена судово-медична (комісійна) експертиза, в межах якої зроблені наступні висновки: аналізуючи та синтезуючи надану медичну документацію, можна певно стверджувати про те, що у [PERSON] при його огляді лікарями Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» м. Києва 11 квітня 2019 року, о 21:00 год., та при подальшому надходженні 11 квітня 2019 року до ізолятора тимчасового тримання ГУ НП у м. Києві у нього були зафіксовані тілесні ушкодження: садна та синці на тілі (садна лівого плеча, спини, синці обох плечей, в області епігастрію, правого стегна, обох підочних ділянок, гематома потиличної ділянки), які утворилися від ударної (синці) та ударно-тангенційної (удар-тертя) дії тупих предметів. Враховуючи локалізацію всього комплексу ушкоджень, виявлених у [PERSON] 11 квітня 2019 року, їх утворення при одноразовому падінні на площину виключається. Надання медичної допомоги [PERSON] було виконано несвоєчасно, частково відтерміновано за часовими інтервалами (консультація невропатолога і призначення лікування проведено тільки на 10-ий день після первинного звернення; лікування в умовах денного стаціонару і виконання призначень невропатолога розпочато на 4-ий день після огляду лікаря-невропатолога; рекомендоване обстеження (електроміографія) проведене практично через 1,5 місяці після призначення; фізіотерапевтичне лікування [PERSON] отримав майже через 7 тижнів після призначення) /а. с. 43-62/. 03 лютого 2020 року матеріали досудового розслідування кримінального провадження №12019100000000358 щодо вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 258 КК України виділено в окреме кримінальне провадження № 22020101110000021. 14 лютого 2020 року постановою прокурора першого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях та в умовах збройного конфлікту, управління нагляду та інформаційно-аналітичної роботи у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях та в умовах збройного конфлікту, Департаменту нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора Банника О. С. закрито кримінальне провадження № 22020101110000021 у частині вчинення підозрюваним [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 258 КК України на підставі пункту 3 частини першої ст. 284 КПК України - не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати; /а. с. 65-67/. Окрім цього, 14 лютого 2020 року [PERSON] було повідомлено про нову підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 263 КК України, тобто носіння, зберігання, придбання бойових припасів без передбаченого законом дозволу /а. с. 63-65/. 19 лютого 2020 року матеріали досудового розслідування кримінального провадження № 22020101110000021 щодо вчинення [PERSON] кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України виділено в окреме провадження № 22020101110000035. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 серпня 2020 року, яка набрала законної сили 14 грудня 2020 року на підставі ухвали Київського апеляційного суду, кримінальне провадження № 22020101110000035 від 19 лютого 2020 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою ст. 263 КК України, закрито на підставі пункту 10 частини першої ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування /а. с. 68-70/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно з частиною першою статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Відповідно до частини другої статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Викладене також узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, а саме у пункті 83 рішення Європейського суду з прав людини від 10 грудня 2009 року у справі «Шагін проти України» суд наголосив на тому, що пункт 2 статті 6 Конвенції не може завадити відповідним органам інформувати громадськість про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції. Однак він зобов`язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості. Також у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 2008 року у справі «Хужин та інші проти Росії» суд зробив висновок про те, що презумпція невинуватості, закріплена у частині другій статті 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у частині першій цієї статті (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 1995 року у справі «Аллєн де Рібемон проти Франції»), Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Згідно з частинами першою та другою статті 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до частини п`ятої ст. 9, частини шостої ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Щодо тлумачення категорії «перебування під слідством та судом» За приписами пункту 14 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. На підставі системного аналізу наведених норм прав суд дійшов переконання, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи від 11 квітня 2019 року по 14 лютого 2020 року, тобто з моменту затримання позивача і вручення йому письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Моральна шкода підлягає майновому відшкодуванню з обрахуванням відповідно до тривалості періоду такого незаконного перебування під слідством та судом з обов`язковою прив`язкою до мінімального розміру заробітної плати, оскільки це передбачено законом. Щодо оцінки обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року). За приписами частин п`ятої, шостої статті 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Суд визнає доведеними позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди за період з 14 квітня 2019 року по 14 лютого 2020 року, адже очевидним є той факт, що затримання, отримання повідомлення про підозру та взяття під варту особи, провадження строків дії такого запобіжного заходу, як й домашнього арешту, особистого зобов`язання, призводить до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд знаходить аргументованими доводи сторони позивача про те, що такі події призвели до погіршення стану його здоров`я, позбавлення можливостей реалізації позивачем свого звичного способу життя, звичок і бажань, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 04 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 04 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 04 березня 1996 року № 41, при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції; Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом. Суд зауважує, що закриття кримінального провадження 14 лютого 2020 року у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування не належить до випадків, які передбачені ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тому відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності за частиною першою ст. 263 Кримінального кодексу України, має відбуватися на підставі ст. 1173 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Вимоги частини другої, третьої статті 23 Цивільного кодексу України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Таким чином мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, гарантований державою, не є граничним. Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під вартою, суд застосовує правило частини третьої статті 13 Закону, та визначає розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000, 00 грн. Такий висновок суду відповідає аналогічним правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18). Суд, застосовуючи загальні правила статей 23, 1167 Цивільного кодексу України, виходячи з принципу справедливості, добросовісності та розумності, а також виходячи з співмірності заявлених вимог тим стражданням, яких зазнав позивач у період з 11 квітня 2019 року по 14 грудня 2020 року, приходить до висновку про доведений розмір спричиненої йому моральної шкоди у сумі 500 000, 00 грн. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial