Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

Позиція сторін у справі У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України та Міністерства юстиції України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що з 12.10.1995 року, позивач здійснював нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу до 03 жовтня 2017 року. Наказом Міністерства Юстиції України від 13.06.2017 року за №1880/5 прийнято рішення про тимчасове блокування доступу державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левицького Р. В. до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 29 серпня 2018 року Окружним адміністративним судом м. Києва за результатами розгляду поданого [PERSON] позову до Міністерства юстиції України, Державного підприємства «Національні інформаційні системи» визнано протиправним та скасовано Наказ Міністерства юстиції України від 13.06.2017 року №1880/5. Позивач вважає, що протиправні рішення та дії відносно нього з боку відповідача діяли та продовжувались в часі з 13.06.2017 року (день видачі Наказу Міністерством юстиції України від 13.06.2017 року №1880/5) і фактично до 02.07.2020 року (день повного відновлення законних прав, ухваленням Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду постанови у справі № 826/8783/17за касаційною скаргою поданою відповідачем), тобто протягом більше 3 (трьох) років. У рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2018 року, у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.01.2019 року та у постанові КАС у складі ВС від 02.07.2020 року у справі 826/8783/17, встановлено незаконність, протиправність, безпідставність та необґрунтованість рішень і дій контролюючого органу, у зв`язку з яким позивач вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідач застосовуючи до позивача тимчасове припинення доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вчинив до позивача дискримінаційні дії, фактично позбавив його єдиного джерела доходів, призвів до обставин, які змусили його припинити здійснювати нотаріальну діяльність з огляду на відсутність можливості вільно та без будь-якої дискримінації займатися такою діяльністю і отримувати від неї дохід. Згідно податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік позивач отримав дохід у розмірі 919 752, 00 грн, у 2015 році - 502 366, 00грн, у 2014 році - 686 344, 00 грн, таким чином, середньорічний дохід за останні 3 роки, які передували порушенню прав, дохід від нотаріальної діяльності складав: 919 752, 00 грн + 502 366, 00 грн + 686 344, 00 грн =2 108 462, 00 грн : 3 = 702 820, 66 грн. З часу прийняття відповідачем незаконного рішення (13.06.2017 р.) і до прийняття рішення про припинення нотаріальної діяльності позивача (03.10.2017 р.) пройшло майже 4 місяці. Враховуючи, що 4 календарних місяці складають 3 частину року, дохід, який би отримав позивач якби його право не було порушене відповідачем обчислюється за формулою: 702 820,66 грн. (середньорічний дохід) : 3 ( частина календарного року) = 234 273, 55 грн. Крім цього, позивач у повному обсязі відшкодовував власнику житлового приміщення - квартири [ADDRESS] витрати, пов`язані із його утриманням та сплатою комунальних послуг, які за період з 13.06.2017 року по 03.10.2017 року склали суму 2 085, 13 грн. Звертаючись за наданням медичних послуг, оскільки дії відповідача порушили звичний спосіб життя позивача і їх стресовий характер вплинув у тому числі і на його здоров`я, останній вимушений був звертатися до лікарів: так наприклад при зверненні до УЗД ЛДЦ ТОВ «Меддіагностика» сплачено 710, 00 грн. Позивач зазначає, що звернення до лікарських установ свідчить про те, що неправомірні дії відповідача спричинили йому довготривалий стрес, який викликав порушення звичного способу життя, порушив його якість і наніс моральну шкоду, а також шкоду діловій репутації як нотаріуса та фахівця. Таким чином, загальна сума матеріальної шкоди, заподіяної відповідачем позивачу складає 237 068, 68 грн. Згідно Висновків експерта-психолога від 20.11.2020 року Громадянину [PERSON] внаслідок неправомірних дій, рішень, бездіяльності органів державної влади, окремих посадових (службових) осіб, пов`язаних із видачею наказу Міністерством юстиції України від 13.06.2017 року №1880/5 дійсно спричинені моральні страждання (моральна шкода). Грошовий еквівалент моральних страждань (моральної шкоди) спричинені громадянину [PERSON] внаслідок неправомірних дій, рішень, бездіяльності органів державної влади, окремих посадових (службових) осіб, пов`язаних із видачею наказу Міністерством юстиції України від 13.06.2017 року №1880/5 можна визначити в розмірі від 1 500 000, 00 грн. Представник відповідача ДКС України подав відзив на позов, в якому зазначив, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало. Позивачем не зазначено, у чому конкретно полягали страждання (фізичні, душевні або психічні); не досліджено характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). У позові відсутні посилання на стан здоров`я позивача, тяжкість чи зазнавав він вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, чи потрібен позивачу час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Представник відповідача Міністерства юстиції України подав відзив на позов, в якому зазначив, що застосування до позивача, як до державного реєстратора, дисциплінарного стягнення відповідно до статті 37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку здійснення контролю у сфері державної реєстрації, - не являється підставою припинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса. Тимчасове обмеження доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не позбавляє позивача права та об`єктивної можливості займатись незалежною нотаріальною діяльністю в порядку передбаченому Законом України «Про нотаріат», вчиняти нотаріальні дії, посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності та отримувати винагороду за працю. Таким чином, застосування до позивача, як до державного реєстратора, дисциплінарного стягнення у вигляді тимчасового блокування доступу до Державного реєстру речових прав не можна ототожнювати з порушенням права позивача на працю та права займатись незалежною нотаріальною діяльністю. Вказані обставини спростовують твердження позивача про те, що він залишився без роботи саме внаслідок дій відповідача, пов`язаних з накладенням на нього дисциплінарного стягнення. При цьому, з поданих позивачем доказів вбачається, що позивач припинив нотаріальну діяльність на підставі поданої ним заяви від 29.09.2017 відповідно до статей 30, 30-1 Закону України «Про нотаріат». Сторона відповідача вважає, що заробітна плата штатних працівників приватного нотаріуса за своєю правовою природою не являється збитками, а є винагородою за працю. Позивач не припиняв здійснення нотаріальною діяльності та мав у своєму штаті помічника нотаріуса та юрисконсульта, яким в установленому законодавством порядку виплачувалась заробітна плата та нараховувались соціальні внески. За таких обставин відсутні підстави для перекладення обов`язку з виплати заробітної плати працівникам та сплати відповідних податків до бюджету з роботодавця на державу. Позивач датує свій позов 18.12.2020, а висновок експерта-психолога отримано 20.11.2020. Таким чином зазначене експертне замовлення було зроблено особою, яка на той час ще не мала статусу учасника справи. В контексті висловленого звертаю увагу суду на вимоги статті 42 ЦПК України. Відповідно до вимог цієї статті для отримання статусу учасника справи повинно існувати позовне провадження, якого на момент отримання висновку експерта ще не існувало. За таких обставин, зазначений висновок експерта отримано позивачем з порушенням вимог статті 106 ЦПК України, що робить його недопустимим доказом в розумінні частини першої статті 78 ЦПК України. З позицією позивача про те, що нарахована сума є збитками у вигляді упущеної вигоди не можна погодитись з огляду на те, що можливість отримання позивачем доходів у заявленій сумі є лише припущенням позивача і подані позивачем декларації за минулі роки не підтверджують те, що за період з 13.06.2017 по 03.10.2017 доходи позивача могли б бути іншими. Також безпідставними є вимоги позивача про відшкодування йому з державного бюджету витрат, пов`язаних із здійсненням нотаріальної діяльності та утриманням робочого місця приватного нотаріуса, розмір яких позивач визначає в сумі 90 785,87 грн. Такі витрати не являються збитками в розумінні положень статті 22 ЦК України та не підлягають відшкодуванню з державного бюджету. Крім того, позивач не надає доказів, які підтверджують оплату нарахованих ним витрат за 2017 рік. Позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача Міністерства юстиції України проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року клопотання представника відповідача про закриття провадження у цивільній справі залишено без задоволення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05 серпня 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2019 року, у справі № 826/8783/17 визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 13 червня 2017 ро ку №1880/5 про тимчасове блокування доступу державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левицького Романа Всеволодовича до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зобов`язано Державне підприємство «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України розблокувати доступ державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левицького Романа Всеволодовича до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом Вказаним рішенням адміністративного суду встановлено наступні обставини. Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 26 квітня 2017 року №1509/7 «Про проведення моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левицького Р. В. включено до переліку державних реєстраторів, щодо яких у строк до 01 червня 2017 року проводився моніторинг реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З наданих [PERSON] матеріалів вбачається, що під час моніторингу здійснених ним реєстраційних дій були виявлені порушення порядку державної реєстрації прав, про що 16 травня 2017 року було складено акт. Матеріалами справи підтверджується, що вказаний акт слугував підставою для проведення камеральної перевірки відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 24 травня 2017 року №1795/7. За результатами проведеної камеральної перевірки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левицького Р.В. була складена довідка від 06 червня 2017 року, в ході якої встановлено, що позивачем порушено вимоги статей 10, 16, 18, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктів 9, 10, 12, 13, 19, 20, 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року, пунктів 11-13, 15, 21, 31, 56 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, Вимоги до оформлення заяв та рішень у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 21 листопада 2016 року №3276/5, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 21 листопада 2016 року за №1505/29635. Вказаною довідкою про результати перевірки рекомендовано тимчасово заблокувати доступ державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левицького Романа Всеволодовича до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 1 рік. На підставі зазначеної довідки Міністерством юстиції України видано наказ №1880/5 від 13 червня 2017 року, яким приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Левицькому Р.В. тимчасово заблоковано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 1 рік. Позиція суду та оцінка аргументів сторін У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У частині першій статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). З огляду на викладене, вирішуючи цей спір, суд виходить із необхідності встановлення наявності трьох умов, які є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Суд погоджується із доводами позивача про те, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року у справі № 826/8783/17 встановлює протиправність наказу Міністерства юстиції України від 13 червня 2017 року №1880/5 про тимчасове блокування приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Левицькому Р. В. доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 1 рік. Поряд із цим, суду не доведено наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Згідно з частинами першою, другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Заявляючи вимогу про відшкодування майнової шкоди, позивач посилався, зокрема на те, що внаслідок протиправних дій відповідача, йому завдано майнові збитки, оскільки він з 13.06.2017 р. і до прийняття рішення про припинення нотаріальної діяльності 03.10.2017 р. не мав можливості здійснювати нотаріальні дії, пов`язані з реєстрацією нерухомості, що по своїй суті є вимогою про відшкодування упущеної вигоди. Упущена вигода - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (пункт 2 частини другої статті 22 ЦК України). Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Необхідно довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи є наслідком такої протиправної поведінки. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення. Враховуючи наведене, сума збитків, яку просив стягнути позивач на відшкодування майнової шкоди (упущеної вигоди), обґрунтовується умовними припущеннями про можливість отримання ним доходу, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 757/24365/18-ц (провадження № 61-10890св19). При цьому, суд також враховує, що наказом Міністерства юстиції України від 13 червня 2017 року №1880/5 було тимчасово заблоковано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а відтак приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Левицький Р. В. міг вчиняти інші нотаріальні дії та отримувати від цього прибуток. З цієї ж причини не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення майнової шкоди щодо утримання квартири та сплати комунальних послуг, які за період з 13.06.2017 року по 03.10.2017 року склали суму 2 085, 13 грн, адже приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Левицький Р. В. був діючим нотаріусом. Суду не доведено, що витрати позивача при зверненні до УЗД ЛДЦ ТОВ «Меддіагностика» в сумі 710, 00 грн є реальними збитками від прийняття наказу Міністерства юстиції України від 13 червня 2017 року №1880/5 та між такими витратами і наказом існує причинно-наслідковий зв`язок. Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Згідно абзацу другого пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтовуючи спричинення моральної шкоди та її розмір в сумі 1 500 000, 00 грн, позивач посилається на Висновки експерта-психолога від 20.11.2020 року. За правилами частин першої та п`ятої статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. У частині першій статті 110 ЦПК України встановлено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. За приписами частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Всупереч приписам частини п`ятої статті 106 ЦПК України у Висновку експерта-психолога від 20.11.2020 року, виготовленого на підставі адвокатського запиту № К-1 від 12.10.2020 року, не зазначено, що його підготовлено для подання до суду. Оцінивши поданий позивачем Висновок експерта-психолога від 20.11.2020 року у взаємному зв`язку із іншими доказами у справі, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Враховуючи правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 757/24365/18-ц (провадження № 61-10890св19), суд зазначає, що сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій Міністерства юстиції України неправомірними, за умови недоведення вищенаведених обставин, не є достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди.

Outcome: dismissed