Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі свого представника адвоката Вельможко А.І. звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики зазначивши, що 09.11.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. та зареєстрований в реєстрі за №921. За змістом п. 1.1. вказаного договору Позивач передав у власність Відповідачу 1, а Відповідач 1 отримав від нього у позику грошові кошти у сумі 234 360 грн., та зобов`язався повернути її частинами: суму у 66 960,00 грн. до 30.04.2019 року, а суму 167 400,00 грн. до 31.08.2020 року. Згідно із п. 6 Договору його було укладено за попередньою згодою дружини позичальника [PERSON] , яка оформлена відповідною заявою, підпис на якій засвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 09.11.2018 року за реєстром №920. Відповідач [PERSON] свої зобов`язання виконував неналежно - вчасно повернув позику лише у сумі 66 960,00 грн. До теперішнього часу частина позики у сумі 167 400,00 грн. не повернута. На усі численні звернення позивача з проханням виконати зобов`язання та повернути належні йому грошові кошти, [PERSON] не відмовляє, а лише зазначає, що наразі він таких грошей не має і просить зачекати. У зв`язку з неможливістю врегулювати спірне питання у добровільному порядку, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів, з метою стягнення грошових коштів з відповідачів. У судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити вимоги [PERSON] з підстав, викладених у позові. В обґрунтування вимог, надав суду письмові докази, які підтверджують наявність несплаченого боргу, а також доводивши той факт, що відповідачка [PERSON] була обізнана про існування договору позики та надала свою згоду на її отримання. Крім того, представник позивача просив суд стягнути судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду, а саме судовий збір у розмірі 1674 грн. та витрати пов`язані з наданням позивачу правової допомоги у розмірі 3700 грн. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти обставин справи та підтвердив, що дійсно укладав договір позики. Проте, не зміг повернути борг за об`єктивними обставинами, оскільки бізнес не дав прибутку. Він не відмовляється щодо повернення грошових коштів, але згодом. Стосовно стягнення боргу з дружини [PERSON] , представник відповідача доводив суду, що стягнення з [PERSON] є недоречним, оскільки вона не укладала договір позики, а завдси не має обов`язку щодо його повернення. Підпис [PERSON] на договорі позики про її згоду на отримання позики не є підставою для стягнення. Крім того, представник [PERSON] доводив що позику [PERSON] отримував не в інтересах сем`ї, а для розширення бізнесу, тому частині стягнення боргу з [PERSON] просив відмовити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В ході судового розгляду доведено та підтверджено належними доказами, що 09.11.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. та зареєстрований в реєстрі за №921. За змістом п. 1.1. вказаного договору [PERSON] передав [PERSON] , а [PERSON] отримав у позику грошові кошти у сумі 234 360 грн., та зобов`язався повернути її частинами: суму у 66 960,00 грн. до 30.04.2019 року, а суму 167 400,00 грн. до 31.08.2020 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 3 ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Як встановлено у ч.2 ст.530 ЦК України, Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Сторони договору позики у п. 1.1.передбачили строк виконання зобов`язання: до 30.04.2019 року суму 66 960,00 грн., а суму 167 400,00 грн. до 31.08.2020 року. Як передбачено ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки позивач надав відповідачу [PERSON] обумовлену договором суму грошових коштів, а відповідач зобов`язання з її повернення не виконав, позовні вимоги, заявлені до цього відповідача обґрунтовані та підлягають задоволенню. Стосовно зобов`язань [PERSON] суд зауважує наступне. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19). Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. В ході судового розгляду відповідачем не надано доказів того, що кошти отримані за договором позики були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби [PERSON] . Тобто відповідачем [PERSON] не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. З пояснень відповідача вбачається, що отримані ним грошові кошти в сумі 234360,00 грн. були для розширення бізнесу, а саме кав`ярні. Його дружина допомогала йому, працюючи у кав`ярні, що дає підстави вважати, що отримані за договором позики грошові кошти, були використані саме в інтересах сім`ї, а на особисті потреби відповідача. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідачем та представником не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що отримані [PERSON] за договором позики грошові кошти позичальником використано не в інтересах сім`ї. Враховуючи те, що позивачем доведено, що договір позики укладено відповідачем [PERSON] в інтересах сім`ї та за наявністю письмової згоди його дружини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з [PERSON] , [PERSON] підлягають задоволенню. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів. Відповідно до ст.264 Цивільного процесуального кодексу України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із ухваленням суду рішення про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені ним і документально підтверджені в розмірі 1 674грн. Також позивач просить стягнути з відповідача 3700 гривень витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката. На підтвердження вказаних витрат позивачем представлено договір про надання правничої допомоги. Враховуючи вимоги ст.137 ЦПК України, зокрема, складність справи, опису наданих послуг в позовній заяві, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача в користь позивача 3700 грн. на відшкодування витрат, повязаних з правничою допомогою адвоката. При цьому суд враховує те, що адвокат приймав безпосередньо участь в розгляді справи у суді.

Outcome: approved