Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів та відшкодування шкоди. Позов мотивований тим, що 27.12.2018 [PERSON] позичив [PERSON] 1 772 650,00 грн., які останній зобов`язався повернути до 30.12.2018, про що складено відповідну розписку. Боржник свої зобов`язання у визначений строк не виконав, за таких обставин позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 3 297 192,40 грн., з яких: 1 772 650,00 грн. сума позики, 433 453,07 грн. - проценти за користування позикою, 866 906,13 грн. - пеня, 122 037,48 грн. - інфляційне збільшення, 102 145,72 грн. - 3% річних. Ухвалою суду від 21.12.2020 у справі відкрито загальне позовне провадження та відповідачу надано строк для подачі відзиву на позовну заяву. Ухвалою від 15.02.2021 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів. Підготовче судове засідання неодноразово відкладалося, в тому числі за клопотання учасників. 12.03.2021 від представника відповідача - адвоката Єфремова В. В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову з мотивів, викладених у відзиві. Ухвалою від 31.03.2021 у справі за клопотанням представника відповідача призначено почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено. 02.11.2021 на адресу суду від експертної установи надійшов лист про залишення ухвали про призначення експертизи без виконання, провадження у справі було поновлено ухвалою від 02.11.2021. Ухвалою суду від 09.12.2021 у справі закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Позивач, його представник в судовому засіданні позов підтримали за обставин, викладених у ньому, просили задоволити вимоги у повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив за обставин, викладених у відзиві. Відповідач в судові засідання не з`являвся, про час і місце розгляду повідомлений належним чином. Суд, заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно письмової розписки від 27.12.2018 (оригінал на а.с. 12), [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 1 772 650,00 грн., що еквівалентно 64460 доларів США, які зобов`язався повернути до 30.12.2018. Доказів сплати вказаної суми в ході судового розгляду сторонами не надано. Вирішуючи по суті існуючий спір, суд керується тим, що відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, зокрема, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення основної суми, взятої у борг - 1 772 650,00 грн., підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З врахуванням викладеного, задоволенню підлягає вимога про стягнення з відповідача 3 процентів річних від простроченої суми. Згідно розписки від 27.12.2018 відповідач зобов`язався повернути 1 772 650,00 грн. у строк до 30.12.2018, а тому за період з 31.12.2018 по 01.12.2020 з відповідача підлягають стягненню 3% річих в розмірі 102 145,72 грн. з розрахунку (Сума заборгованості х 3% х Кількість днів прострочення х 365 днів). Крім того, за змістом ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.05.2021 року у справі №149/1499/18 висловила правову позицію про те, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У поданому відзиві відповідач не заперечив щодо наявності підстав для стягнення позивачем процентів, передбачених ст. 1048 ЦК України, за період з 28.12.2018 по 30.12.2018 (період правомірного користування коштами). З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимоги про стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України підгялають частковому задоволенню з розрахунку (Сума заборгованості) х (18%/365 днів х Кількість днів прострочення), що становить 2 622,55 грн. Що стосується вимоги про стягнення пені, відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Правовою підставою стягнення неустойки є ст. 611 ЦК України, де передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Укладеним договором позики (у формі розписки від 27.12.2018) між сторонами не погоджено ані обов`язку сплати пені, ані її конкретного розміру. Вимоги про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ позивач обгрунтовує приписами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань". При цьому суд звертає увагу, що згідно з преамбулою цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Оскільки правовідносини між сторонами є цивільно-правовими, на них не поширюється дія вказаного Закону, відтак вимоги позивача в цій частині суд вважає безпідставними. Що стосується вимоги про відшкодування інфляційних втрат, суд керується тим, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Як встановлено у ході судового рогляду, сторони погодили суму позики 1 772 650,00 грн., що еквівалентно 64460 доларів США. ВП ВС у справі №296/10217/15-ц вирішила виключну правову проблему з визначенням еквівалента гривні в іноземній валюті, вказавши, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ст. 263 ЦПК України). Відповідач в ході судового розгляду, з урахуванням вказаної правової позиції, посилався на відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат. Суд вважає, що правовідносини, які були предметом розгляду у справі №296/10217/15-ц, не є подібними до правовідносин, що існують між сторонами. Так, Верховний Суд у зазначеній постанові вказав, що висновки суду апеляційної інстанції щодо необхідності стягнення на користь позивача інфляційних нарахувань з урахуванням їх правової природи є помилковими, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені шляхом застосування судом апеляційної інстанції еквівалента іноземної валюти та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті долара США. У вказаному випадку предметом розгляду була фактична курсова різниця (з розрахунку ціни договору, яка була визначена сторонами у еквіваленті 40 тис. доларів США) між часом укладення договору у 2012 році та часом звернення до суду у 2016 році. Апелційний суд, задовольняючи позов, визначив грошовий еквівалент суми боргу (у гривні) з ціни договору за офіційним курсом НБУ станом на 31 березня 2016 року, а також стягнув інфляційні втрати за спірний період, виходячи з цього ж розрахунку суми боргу у гривні. Таким чином, мова йшла про фактично подвійне стягнення грошових гарантій від інфляційного знецінення коштів - як при перерахунку суми боргу у національну валюту за новим курсом, так і додаткового стягнення з цієї суми інфляційних втрат. Відтак постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовної вимоги про стягнення інфляційних нарахувань було скасовано. У правовідносинах, що склалися між сторонами у даній справі, позивач скористався своїм правом на судовий захист, пред`явивши вимогу до відповідача у гривні саме в тій сумі, яка була передана у національній валюті при укладенні договору, а не в перерахунку еквівалента 64 460 доларів США по курсу НБУ станом на 11.12.2020 (звернення до суду). Отже, позивачу гарантоване законом право на повернення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, і його вимоги в цій частині є обгунтованими. Таким чином, інфляційні втрати в сумі 122 037,48 грн. за період з 31.12.2018 по 01.12.2020 підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витарти на сплату судового збору в розмірі 6373,26 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial