Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] у лютому 2021 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.07.2015 року вона звернулась до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з метою отримання в кредит грошових коштів у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач користувалась банківської карткою, повертала запозичені грошові кошти, однак через погіршення матеріального стану втратила можливість погашати наявну заборгованість. Окрім цього, вона є багатодітною матір`ю, усі гроші спрямовуються на утримання дітей. На даний час співробітниками АТ «Альфа-Банк» надано виписки, відповідно до яких сума заборгованості складає 19217, 99 грн. Сума кредитного ліміту встановлена у розмірі 17800,00 грн., тобто кредитний ліміт збільшувався банківською установою самостійно без згоди позивача. При цьому, договір не укладався в письмовій формі, їй не роз`яснювались умови договору, прядок нарахування штрафних санкцій, а просто була видана банківська картка. Враховуючи, що на той момент позивач потребувала грошових коштів, мала намір повертати їх своєчасно, вона погодилась на умови банку без їх роз`яснення. Вона, як позичальник, не мала можливості впливати на зміст домовленості, не було надано можливості погодження умов та тарифів користування грошовими коштами, а також умов нарахування відсотків за весь період. Вона не розуміється в деталях оформлення зазначених послуг, та зараз стало зрозуміло, що розмір процентів за користування кредитом є необґрунтовано завищеним, про що вона не була проінформована в момент його отримання. Вважає, що дії АТ «Альфа-Банк» при наданні неякісної інформації підпадають під статтю 19 Закону України «Про захист прав споживачів» про нечесну підприємницьку діяльність, яка забороняється. Її права на надання необхідної, доступної, достовірної і своєчасної інформації були порушені. Відповідно до виписки, їй щомісячно нараховується сума заборгованості за розрахунково-касове обслуговування основної картки і ця сума залежить від суми заборгованості на кінець періоду, також щомісячно стягується плата за М-Ваnking. При отриманні грошових коштів, позивач виходила з того, що має дохід для забезпечення повернення кредиту з мінімальними ризиками, однак, у зв`язку з ненаданням належної інформації, введенням в оману, а також об`єктивними обставинами та неможливістю повернення позичених грошових коштів, станом на поточний момент, позивач не має можливості сплачувати занадто високі та економічно необґрунтовані проценти за користування грошовими коштами, а тому є підстави для визнання договору недійсним. Крім того, у зв`язку з відсутністю у неї спеціальних знань в області права, вона була змушена звернутися за кваліфікованою правовою допомогою до юридичної компанії, в касу якої було сплачено 9320 гривень, які є понесеними збитками. Просить суд: 1) визнати недійсним кредитний договір від 10.07.2015 року, укладений між [PERSON] та Акціонерним товариством «Альфа-Банк; 2) застосувати наслідки недійсності правочину щодо кредитного договору від 10.07.2015 року, укладеного між [PERSON] та Акціонерним товариством «Альфа-Банк» у вигляді реституції; 3) стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на її користь збитки у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 9320, 00 грн. Представник відповідача - Акціонерного товариства «Альфа-Банк» Сербінов О. В. надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. [PERSON] не доведено, що встановлені у договорі положення щодо встановлення відсоткової ставки мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Повивач була ознайомлена та підписала Анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках в рамках продукту «Максимум» 10.07.2015 року, а також додаток до договору. Підписанням вказаних документів вона підтвердила факт отримання в повному обсязі інформації (у письмовому вигляді) щодо кредитування та орієнтовної сукупної вартості кредиту. При цьому, позивач не скористалася своїм правом на відмову від кредитного договору, натомість, на підставі укладеного договору [PERSON] по серпень 2021 року вносила кошти на погашення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, шо підтверджує прийняття нею умов кредитування. Кредитним договором визначено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство, в тому числі інформацією, надання якої вимагається норами Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ, які йому роз`яснені, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення. Також підпис підтверджує, що позичальник в письмовій формі ознайомлений з Загальними умовами кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими Розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» №1577 від 10 червня 2014 р., які оприлюднені на інтернет-сторінці банку за електронною адресою та які йому роз`яснені, зрозумілі та з якими він цілком згодний. Доводи щодо невідповідності умов кредитного договору вимогам чинного законодавства в частині стягнення з позивача комісій за управління кредитом та переказ коштів є безпідставними і не може слугувати підставою для визнання зазначених пунктів кредитного договору недійсними. Позивачем не надано жодного доказу, що в нього була відсутня цивільна дієздатність, вільне волевиявлення на укладення кредитного договору, окремих його частин, та що не наступили наслідки, які були обумовлені договором. Крім того, з наданих розрахунків заборгованості вбачається, що позивачу були відомі умови договору, оскільки він здійснював погашення кредиту відповідно до них. У позові жодним чином не зазначено, яким чином з боку АТ «Альфа-Банк» були заподіяні збитки позивачу саме в розмірі 9320, 00 грн., які виникли у нього, при чому сам позивач, на власний розсуд, звернулась за правовою допомогою саме до обраної юридичної компанії, що АТ «Альфа-Банк» не міг передбачити. Викладене вище, безумовно, звільняє АТ «Альфа-Банк» від відповідальності відшкодування збитків у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг, понесених позивачем. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» - адвокат Сербінов О. В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у їх задоволенні. Також заявив клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] у разі визнання порушеними її прав, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів поважності причин пропуску такого строку. Суд, дослідивши доводи учасників процесу, викладені у письмових заявах по суті справи, та вислухавши доводи, надані під час судового розгляду, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з пунктами 5, 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пунктів 5, 6 частини першої цієї статті свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Предметом спору у цій справі є вимоги [PERSON] про визнання кредитного договору від 10.07.2015 року, укладеного між нею та відповідачем, недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину у вигляді реституції, а також стягнення збитків у вигляді витрат на оплату юридичних послуг у розмірі 9320, 00 грн. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно з частиною 2 статті 16, частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Надаючи правову оцінку предмету позову, пред`явленого [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» та зібраним доказам, суд зазначає наступне. Матеріали справи містять копії анкети-заяви про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум» та про акцепт публічної пропозиції на укладення договору про участь в програмі лояльності Maxi/Програмі Maxi від 10.07.2015 року, додатку до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (в рамках обслуговування продукту «Максимум») від 10.07.2015 року, договору про використання аналогу власноручного підпису та факсимільного відтворення печатки для вчинення правочинів від 10.07.2015 року, які підписані особисто клієнтом - [PERSON] (а. с. 73-75). Відповідно до анкети-заяви від 10 липня 2015 року [PERSON] прийняла пропозицію банку на оформлення картки «Максимум» і їй зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення всі умови договору, у тому числі умови отримання та обслуговування картки. До моменту укладання договору вона попередньо ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та зазначенням абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією щодо кредиту, надання якої передбачено нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ, які їй роз`ясненні, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення, з яким остання цілком згодна. Згідно з умовами п.1 Додатку до договору, підписаного також позивачем 10.07.2015 на підставі Анкети-заяви про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, наданої клієнтом, в рамках продукту «Максимум», банк відкрив рахунок № [NUMBER] у валюті гривня та випустив міжнародну платіжну картку DMC Gold строком дії 2 (два) роки з моменту її випуску (пункт 1 договору). За бажанням клієнта, що виражене останнім в підписанні ним анкети-заяви про акцепт публічної пропозиції, банк надав клієнту шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по рахунку, що вказаний у пункті 1 додатку до договору, кредит у розмірі до 75 тис. грн (пункти 2, 2.1 додатку до договору). Пунктом 2.1.1 Додатку до договору сторони погодили, що сума кредиту, яка є доступною клієнту на момент видачі йому картки та підписання цього додатку, з встановленим договором та вказаним в цьому додатку лімітом відновлюваної кредитної лінії, складає 3000, 00 грн. При цьому, сторони погоджуються, що сума кредиту, що може бути доступна клієнту в будь-який час протягом строку дії відновлювальної кредитної лінії та відрізняється від суми, що вказана в цьому пункті, повідомляється банком клієнту у порядку та спосіб визначений умовами договору. Сторони також погоджуються, що сума кредиту, що може бути доступна клієнту в будь-якому випадку не може перевищувати ліміт відновлювальної кредитної лінії, який становить 75000 грн. Процентна ставка за користування коштами відновлювальної кредитної лінії складає 40 % річних на торгові операції та на операції зняття коштів (п. 2.2 додатку до договору). Повернення заборгованості за кредитом та сплата відсотків за користування відновлювальною кредитною лінією та/або інших платежів за цим договором, в тому числі у випадку застосування умов програми «Моментальна розстрочка на карту», здійснюється клієнтом відповідно до договору, примірний графік та розрахунок сукупної вартості кредиту міститься в тарифах, які є невід`ємною частиною договору на транзитний рахунок № [NUMBER] , відкритий у ПАТ «Альфа-Банк», МФО 3003464 (пункт 3 додатку до договору). Пунктом 4 Додатку до договору сторони обумовили умови програми «Моментальна розстрочка на карті», строк користування сумою кредиту для указаної програми, порядок повернення заборгованості за сумою кредиту (пункти 4.1 - 4.6 додатку до договору). Сторони погодили, що всі відносини між клієнтом та банком врегульовуються положенням цього договору, тарифами, а також правилами користування банківською платіжною карткою. Підписанням цього додатку клієнт підтвердив отримання ним цього додатку, та документів, що вказані в цьому пункті в дату його підписання (пункту 5 додатку до договору). Платежі з повернення кредиту, наданого у вигляді відновлювальної кредитної лінії, у тому числі застосування умов програми «Моментальна розстрочка на карту» здійснюватимуться відповідно до договору, примірний графік та розрахунок сукупної вартості наведений в тарифах, які розміщені на сайті банку www.alfabank.com.ua та є невід`ємною частиною договору. Підписанням цього додатку клієнт підтверджує, що він ознайомлений з примірним графіком і розрахунком сукупної вартості кредиту, у тому числі до підписання договору та отримав ці документи разом із цим додатком (п. 6 додатку до договору). З досліджених та зазначених вище документів, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , та Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (наразі - Акціонерне товариством «Альфа-Банк») є сторонами договору про комплексне обслуговування фізичних осіб в рамках обслуговування продукту "Максимум", укладеного 10 липня 2015 року шляхом акцептування клієнтом публічної пропозиції банку, на підставі якого банк відкрив клієнту рахунок з відновлювальною кредитною лінією. Позивач шляхом підписанн анкети-заяви та додатку до договору разом з відповідачем погодили істотні умови користування позивачем банківським рахунком, в тому числі і наданим банком кредитом в межах кредитного ліміту, розмір якого визначений у додатку до договору від 10.07.2015р. Отже, доводи позивача про те, що договір в письмовій формі не укладався повністю спростовані матеріалами справи, зокрема витребуваним на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.02.2021 року доказами. Заперечень з приводу факту особистого підписання нею вказаного договору чи клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для спростування цієї обставини, позивач не заявляла. Як вбачається із виписки по рахунку за кредитною картою World Debit Mastercard за період з 10.07.2015 року по 21.01.2021 року у позивача станом на кінцеву дату виписки наявна заборгованість у сумі 19217, 99 грн. (а. с. 15-30) Цивільний кодекс України у ст.ст 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями частини 1 статті 627 ЦК України («Свобода договору») передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, позивач зазначає, що умови договору не відповідають вимогам ЗУ "Про захист прав споживачів", розмір процентів, що нараховані відповідачем, свідчить про недотримання принципів розумності та справедливості, закріплених положеннями Цивільного кодексу України. З даного приводу, застосовуючи норми матеріального права, які існували на момент виникнення спірних відносин, суд зазначає наступне. Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон №1734-VIII). Згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в чинній редакції) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Так, згідно з ч.2 ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша - ні), закон має на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами договору, що укладається, на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника-споживача. Дані вимоги закону не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого визнання укладеного договору недійсним. Споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки. Водночас, згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач [PERSON] посилається на те, що перед укладенням кредитного договору їй не в повному обсязі надана інформація щодо усіх істотних умов, ціни договору, відсотків, плати за обслуговування кредиту, тощо. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом, що врегулювано в частині 2 статті 8 Закону №1734-VIII. Так, до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Позивач у позові зазначила, що їй щомісячно нараховується сума заборгованості за розрахункове-касове обслуговування основної картки і стягується плата за М-Banking. У судовому засіданні [PERSON] не заперечувала той факт, що їй через мобільний додаток щомісячно надходить інформація із зазначеннням суми платежу та терміну його сплати. Також зазначила, що нею востаннє здійснені платежі з повернення кредиту банку в травні 2021 на суми 3000 грн. та 4000 грн. відповідно. Представник відповідача в судовому засіданні підтвердив, що на підставі укладеного договору [PERSON] з 2016 року по серпень 2021 року вносила кошти на погашення заборогваності за вищезазначеним кредитним договором, що підтверджує прийняття нею умов кредитування. Проте, позивачем [PERSON] не доведено, що встановлені у договорі положення, в тому числі щодо встановлення комісійної винагороди з розрахунково-касового обслуговування, мають наслідки істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Тобто, відсутні докази того, що відповідачем в порушення вимог ст.15 ЗУ "Про захист прав споживачів" не надана у доступному вигляді вся необхідна інформація, що забезпечувала можливість свідомого і компетентного вибору позивача до укладення договору про комплексне банківське обслуговування. Водночас, судом достеменно встановлено, що позивач шляхом підписання додатку до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (в рамках обслуговування продукту «Максимум») підтвердила отримання нею цього додатку та документів, що вказані в пункті 5 додатку, в дату його підписання, зокрема, договору, тарифів, а також правил користування банківською платіжною карткою. Крім цього, позивач була ознайомлена у письмовій формі з умовами кредитування, зокрема із сумою кредиту, строком, на який кредит нею був одержаний, з умовами дії програми «Моментальна розстрочка на карті», розміром процентної ставки тощо. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доведення факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування та на підтвердження того, що оспорені нею умови договору є несправедливими. Спірний кредитний договір від 10.07.2015 року було укладено сторонами у передбаченій законом формі. Зміст кредитного договору відповідає вимогам закону. ПАТ «Альфа-Банк» при укладені спірного договору вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» виконано, що засвідчено сторонами своїми підписами у Додатку до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб від 10.07.2015 року та анкеті-заяві. Позивач у передбачений законом строк не відкликав свою згоду на укладення договору та отримання кредиту, а користувався коштами, які було надано у кредит, при цьому втрата можливості виконувати свої зобов`язання за договором через погіршення матеріального стану не може бути єдиною та достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним. Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим договір у повному обсязі, згідно зі статтею 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. Таким чином, судом встановлено, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, а відтак, вимоги позивача про визнання недійсними кредитного договору не знайшли свого підтвердження. В судовому засіданні позивач не заперечувалала, що вона виконувала умови договору та частково сплачувала кошти на погашення кредиту, надала докази такої оплати, які містяться в матеріалах справи. З виписки по рахунку, яка міститься в матеріалах справи, також вбачається, що позивач користувалася кредитними коштами банка, починаючи з 06.01.2016 та здійснювала витрати, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту (комісії кредитодавця). При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 року у справі № 467/555/19. Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що позивачем частково виконувався договір кредитування на протязі всього часу спірних правовідносин, під час існування яких позивач не відмовлявся від надання кредиту та частково сплачував суму заборгованості за наданим кредитом. Таким чином, доводи позивача про не одержання нею необхідної, доступної і своєчасної інформації, яка забезпечує їй можливість свідомого вибору у користуванні послугами банку спростовується матеріалами справи та поясненнями сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману (як на підставу нечесної пдприємницької діяльності, на яку посилається позивач) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Суд наголошує, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження наявності умислу в діях відповідача щодо введення позивача в оману. З умовами договору позивач погодилася та підписала його. Договір між сторонами підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови, передбачені законом для договорів кредитування і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами шляхом звернення позивача з пропозицією щодо укладення договору та погодженням відповідачем на укладення такого договору. Ознак несправедливості в указаних умовах не вбачається. Позивач не надала також доказів, які б вказували на обставини, що могли перешкодити вчиненню правочину, зокрема: обставини, які відповідач приховав або про які замовчував, що призвели до обману і утворення дисбалансу прав та обов`язків сторін не на користь позивача; яка саме інформація була надана у незрозумілій формі позивачеві, адже позивач сплачувала тіло кредиту та відсотки за ним, що свідчить про те, що вона розуміла умови договору та виконувала його. З огляду на наведене, беручи до уваги, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу позову, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги позивача безпідставні та задоволенню не підлягають. Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності до вимог позивача, суд зазначає наступне. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Оскільки суд дійшов висновку про те, що право та інтерес позивача не порушені, суд відмовляє в позові з підстав саме його необґрунтованості без застосування підстав відмови у зв`язку зі спливом позовної давності. Згідно приписів статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до вимог частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суд бере до уваги, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на наведені норми матеріального права, вимоги позивача про стягнення з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь [PERSON] збитків у розмірі 9320, 00 грн. також задоволенню не піддягають, оскільки позивачем не доведено факту порушення її цивільного права з боку відповідача Акціонерного товариства «Альфа-Банк, неправомірності дій вказаної юридичної особи відносно неї, безпосереднього причинного зв`язку між ними і шкодою та вини зазначеної особи. Більш того, позивач помилково вважає вказану суму «збитками», адже вказані витрати за своєю правовою природою є витратами, пов`язаними з розглядом справи, зокрема витратами на професійну правничу допомогу, та підлягають розподілу судом на підставі статті 141 ЦПК України. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Оскільки позивачу, який був звільнений від сплати судового збору у порядку, визначеному Законом України «Про захист прав споживачів», у задоволенні позову відмовлено, витрати по сплаті судового збору слід віднести за рахунок держави, а витрати позивача на професійну правничу допомогу - за позивачем. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed