Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] від 27.01.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кривошеїною І.М., зареєстрованого в реєстрі за №84. Свої вимоги обґрунтовує тим, що починаючи з 2007 року і по теперішній час мешкає у спірній квартирі. Після смерті матері [INFO] [PERSON] , між ним та його рідним братом [PERSON] було укладено нотаріальний договір від 06.09.2013 року про поділ спадщини, на підставі рішення Москового районного суду м.Харкова від 14.04.2014 року право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло до [PERSON] та між ними була укладена усна домовленість, що позивач разом із сім`єю залишається мешкати у квартирі. 15.04.2015 року між позивачем та [PERSON] укладено боргову розписку на суму 42 000 доларів США, що еквівалентно станом на квітень 2015 року 931140 грн. З боргової розписки вбачається , що у разі неповернення боргу [PERSON] повинен переоформити право власності на спірну квартиру на його ім`я, боргові зобов`язання не виконані. У січні 2021 року позивачу стало відомо, що брат продав спірну квартиру [PERSON] , а [PERSON] оформив у 2016 році договір купівлі-продажу з [PERSON] , а відтак договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] , просить визнати недійсним. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03.03.2021 року справу передано до Дзержинського районного суду м.Харкова. 27.07.2021 року представником відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки подання позову у даній справі має на меті затягнути винесення рішення у справі №638/10466/20 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом примусового виселення; 27.01.2016 року [PERSON] підписаний договір найму з [PERSON] про найм спірної квартири, проте з кінця 2016 року [PERSON] перестав здійснювати оплату за користування квартирою; позивачу було відомо, що власником квартири є [PERSON] , починаючи з 27.01.2016 року, оскільки він був присутній при підписанні договору купівлі-продажу квартири; станом на 21.07.2021 року заборгованість за опалення та постачання гарячої води становить 55130,97 грн. У судове засідання учасники справи не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись вчасно та належним чином, представник відповідача [PERSON] надав заяву про слухання справи за їх відсутності, інші учасник справи причин неявки не повідомили, клопотань про відкладення слухання справи не надходило. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи,суд дійшов наступних висновків. Згідно розписки від 15.04.2015 року [PERSON] отримав від свого брата - [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 69000 доларів США в строк до 30.04.2018 року. У випаду неповернення грошових коштів, зобов`язався оформити та передати право власності на квартиру [ADDRESS] . За розпискою від 27.05.2018 року [PERSON] зобов`язався повернути грошові кошти у розмірі 69000 доларів США в строк до 30.05.2021 року, у випадку неповернення грошових коштів зобов`язався оформити та передати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть № [NUMBER] [INFO] померла [PERSON] . За нотаріально посвідченим договором від 06.09.2013 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , після померлої поділено спадкове майна, зокрема, квартиру [ADDRESS] . Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 14.04.2014 року (справа №643/4890/14-ц) визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 27.01.2016 року [PERSON] передав у власність [PERSON] зазначену квартиру. При цьому, 27.01.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально засвідчений попередній договір про зобов`язання в майбутньому у будь-який час до 18-00 год. 27.01.2018 року укласти договір купівлі-продажу спірної квартири. Відповідно до ст.ст. 202, 203 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст.ст. 204, 209, 210 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року у справі № 281/129/17 (провадження № 61-14661св19) зроблено висновок щодо застосування частини першої статті 203 ЦК України та вказано, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених у ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених у статті 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах. Так, обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач вказував, що договір купівлі-продажу квартири укладено в порушення його прав, оскільки у [PERSON] існували боргові зобов`язання перед позивачем, котрі на момент укладення договору були не виконані, а спірна квартира була фактично передана у власність до виконання боргових зобов`язань. Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). За положеннями зазначених вимог закону договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій саме кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з положеннями статті 546, 547 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності; правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі, а у разі її недотримання є нікчемним. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 6 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною другою статті 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Верховний Суд у постанові від 12.02.2020 року по справі №354/416/13-ц зазначив, що в розписці про отримання грошових коштів сторони узгодили, що взамін грошей одна сторона зобов`язується продати іншій стороні земельну ділянку. Системний аналіз цивільного законодавства та змісту вказаної розписки дозволяє дійти висновку, що договір, який уклали сторони 20 травня 2012 року, за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів позики та купівлі-продажу земельної ділянки. Частиною першою статті 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Укладений 20 травня 2012 року між сторонами договір в частині, що містить елементи договору купівлі-продажу земельної ділянки, є нікчемним (недійсним в силу закону), оскільки укладений у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, а тому його умови в цій частині змішаного договору не створюють правових наслідків для сторін. Відповідно до положень 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Частиною 1 статті 577 ЦК України визначено, що якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Загалом чинним законодавством чітко визначено, які правочини підлягають нотаріальному посвідченню, та в даному випадку позивачем та третьою особою нотаріально не посвідчено умови договору в частині передачі у власність спірної квартири. Таким чином, судом встановлено, що забезпечення виконання зобов`язання за розпискою шляхом переоформлення права власності на квартиру на позивача в майбутньому у випадку не сплати позичених коштів, не створює правових наслідків для сторін, оскільки є нікчемним в силу вимог ст.220 ЦК України. При цьому, ч.1,2 ст.219 ЦПК України визначено, що у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі. Всупереч зазначеному, суду не надано доказів визнання дійсним правочину в частині зобов`язання [PERSON] переоформити на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Таким чином, розписка, яка надана позивачем, як письмовий доказ недійсності договору купівлі-продажу, не може бути визнана належним та допустимим доказом по справі, який би доводив недійсність оскаржуваного правочину або потенційне право позивача на квартиру. Положеннями статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно положень ч. 2 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України, засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові докази, електронні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, позовні вимоги необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки наявність боргових зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] не обумовлює виникнення у позивача права власності на спірну квартиру з підстав укладення договору позики грошових коштів, а відтак відсутні обставини для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 27.01.2016 року. Щодо застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Тобто, в силу приписів частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи (аналогічні висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 09.11.2016 у справі № 6-1457цс16 та від 09.11.2016 № 6-2170цс16). У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску (постанова Касаційного господарського суду Верховним Судом від 26.03.2018 у справі № 922/273/17). Таким чином, судом не застосовується позовна давність до вимог позивача, оскільки судом встановлено необґрунтованість позовних вимог позивача.

Outcome: dismissed