Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

у серпні 2020 року [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останнього грошові кошти в сумі 3 114 221,88 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.04.2019 року позивач надала у борг відповідачу - [PERSON] , грошові кошти у сумі 3 000 000,00 грн, які відповідач зобов`язався повернути до 31.12.2019 року, однак вказаного обов`язку відповідач не виконав. Вищевказані обставини підтверджуються власноруч написаною відповідачем розпискою від 11.04.2019 року. Також, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних, на підставі ст.625 ЦК України, у розмірі 53 852,46 грн, та інфляційні втрати у розмірі 60 369,42 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24.12.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20.07.2021 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду. На момент розгляду справи, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, а тому суд вирішує справу на підставі наявних доказів, що містяться в матеріалах справи. Представником позивача подана заява про розгляд справи у його відсутність. Відповідач в судові засідання повторно не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся за місцем проживання. Судові повістки повертаються до суду без вручення в зв`язку з відсутністю адресата за місцем реєстрації. В зв`язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, а також не отримання ним судових повісток за місцем реєстрації, суд вважає за можливе провести розгляд у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 263 ЦПК України передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 11.04.2019 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого останній отримав в борг грошові кошти в розмірі 3 000 000,00 грн та зобов`язався повернути вказану суму до 31.12.2019 року. Передача коштів підтверджується письмовою розпискою, складеною відповідачем, оригінал якої досліджений судом. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд зазначає про те, що позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання та не повернув суму позики у визначені в розписці строки, з огляду на що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики в розмірі 3000000 гривень є обгрунтованими і підлягають задоволенню. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Є обґрунтованими і підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних відповідно до положень ст.625 ЦК України, що нараховані на суму неповернутого боргу станом на момент розгляду справи, та інфляційні втрати, оскільки це є відповідальністю боржника за несвоєчасне виконання грошового зобов`язань. Проведений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат відповідає вимогам чинного законодавства, а отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 53 852,46 грн, що нарахована позивачем як 3% річних, та 60 369,42 грн інфляційних втрат. З огляду на викладене позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати у справі, які складаються із суми сплаченого судового збору.

Outcome: approved