Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача у якому просить визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , які набута за договором купівлі-продажу від 06 лютого 1995 року, зареєстрованим товарною біржою «Українська біржа «Десятинна», реєстраційний номер 1/0726-730. В обґрунтування позову покликається на те, що позивач набув право власності на вищевказану квартиру за договором купівлі-продажу від 06 лютого 1995 року. Такий договір був зареєстрований у КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за № 1673. Попри те, договір не був нотаріально посвідчений у відповідності до ст. 43 ЦК України (1963 року), хоч цього не вимагав Закон України «Про товарну біржу». У жовтні 2020 року позивач виявив втрату договору купівлі-продажу, яка відбулась під час переїзду, у зв`язку із чим звернувся до органу досудового розслідування, однак за цим фактом відмовлено у внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудового розслідування. Втрачений документ відновити не вдалось, оскільки товарна біржа ліквідована у 2003 році. Отримав архівну копію такого договору. У березні 2021 року отримав відмову від державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності, у зв`язку із відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа чи його дубліката. Усі ці обставини стали підставою для зварення до суду за захистом свого невизнаного права у відповідності о ст. 392 ЦК України. Просить позов задовольнити. Відповідачем подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що є неналежним відповідачем у цій справі, адже державний реєстратор відмовив у вчиненні реєстраційної дії у межах чинного законодавства. Просить прийняти законне та вмотивоване судове рішення. 24 травня 2021 року ухвалою ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 17 серпня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. У судове засідання інші учасники справи у не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про час, дату та місце судового засідання, про причини неявки не повідомили, а відтак, враховуючи що представник позивача не заперечує проти вирішення справи у їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності осіб, що не з`явились. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Суд установив, 06 лютого 1995 року між позивачем та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Договір укладено на виконання біржового контракту зареєстрованого на біржі 06 лютого 1995 року за № 1/0726. Договір підлягає реєстрації у Київському міському бюро технічної інвентаризації (п. 10 договору). Дані обставини підтверджено архівною копією такого договору наданою Державним архівом міста Києва, у якому на зберіганні перебувають документи фонду № Р-1606 «Товарна біржа «Українська біржа Десятинна» за 1991-2002 роки. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) право на нерухоме майно, які підлягають державні реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 цього Закону право на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язковість реєстрації таких прав. Отже, на виконання норм Закону та умов договору купівлі- продажу право власності позивача на вищевказану квартиру зареєстровано Київським підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 20 лютого 1995 року за реєстрованим № 1673, що підтверджено інформаційною довідкою останнього від 15 жовтня 2020 року КВ -2020 № 31788. У зв`язку із втратою договору купівлі-продажу від 06 лютого 1995 року позивач звернувся до органу досудового розслідування із заявою, однак отримав повідомлення про відсутність ознак кримінального правопорушення та така заява розглянута у відповідності до Закону України «Про звернення громадян». Дані обставини підтверджено листом Подільського УП ГУ НП у місті Києві від 11 листопада 2020 року № 15841/125/53/05-2020. Отже, предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна з підстав втрати позивачем правовстановлюючих документів на такий об`єкт, з метою подальшої державної реєстрації права власності на нерухоме майно, хоч суд установив, що державна реєстрації прав на спірне нерухоме майно була проведена у відповідності до законодавства, яке діяло на момент виникнення права власності. Відповідно до п.1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Підтвердження в суді права власності або іншого речового права на майно, що складає предмет спору, здійснюється за допомогою спростування в суді установлених фактів або шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права (наприклад, факту приналежності частки у загальному майні власників). Підставою позову є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності чи іншого права на майно. Необхідною умовою захисту права власності шляхом його визнання служить підтвердження позивачем своїх прав на майно. Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. В разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа. Повертаючись до матеріалів справи, суд відмічає, що 17 березня 2021 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ відмовив [PERSON] у державній реєстрації права приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Причина відмови - неподання заявником договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Дані обставини підтверджено постановою про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 17 березня 2021 року № 57136899. Попри те, аналізуючи відмову державного реєстратора суд не встановив, що останній не визнає належність на праві права власності позивачу квартиру [ADDRESS] . Разом із тим, позивачем не подано доказів, що втрата правовстановлюючого документа перешкоджає йому у реалізації його права власності. Суд критично оцінює доводи позивача про те, що обставини втрати правовстановлюючих документів не можуть обґрунтовувати порушення прав позивача як власника спірного об`єкту нерухомості у даному спорі про визнання права власності, оскільки, позивачем не доведено, що останній не зміг реалізувати своє право на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом через відсутність зазначених документів, зокрема, отримав відмову у вчиненні того чи іншого правочину або інші перешкоди у реалізації своїх прав. Суд не приймає доводи позивача про те, що договір купівлі-продажу від 06 лютого 1995 року не був нотаріального посвідчений у відповідності до ст. 42 ЦК України (в редакції 1963 року), адже питання купівлі-продажу на торговій біржі регулювалось спеціальним законодавством Законом України «Про товарну біржу» (чинним на момент укладення такого договору), який не передбачав нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу (ч. ч. 1, 2, 4 ст. 15 цього Закону»). Разом із тим, відсутність нотаріального посвідчення не стосується предмету доказування щодо визнання права власності у зв`язку з втратою правовстановлюючого документа у відповідності о ст. 392 ЦК України. Враховуючи викладене, суд прийшов до переконання про те, що відсутні підстави для задоволення позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, оскільки позивачем не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника спірного нерухомого майна відповідачем, як і не доведено того, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останнім права на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом нерухомого майна. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку про те, що позивачем не обґрунтовано, у чому полягає порушення, невизнання, оспорення його права власності на нерухоме майно, не доведено обґрунтованість позовних вимог, а тому у позові необхідно відмовити за недоведеністю. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судовий збір понесений позивачем при подані позовної заяви до суду, необхідно покласти на останнього.

Outcome: dismissed