Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

18 червня 2021 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява [PERSON] , подана її представником, адвокатом Таргоній Вадимом Миколайовичем про відшкодування моральної шкоди, заподіяною смертю. У позовній заяві зазначено, що [INFO] на 201 км пк 8 Південної залізниці, Полтавської дирекції залізничних перевезень, перегоні Ліщинівка-Кобеляки поїзд № 3421 (ВЛ82м № 49 ТЧ-3 Основа) під керуванням машиніста [PERSON] скоїв наїзд на [PERSON] , який від отриманих травм помер. За даним фактом було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017170190000771 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України. Постановою слідчого вказане кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. Крім цього позивач зазначає, що була матір`ю [PERSON] , та внаслідок смерті сина зазнала глибоких душевних страждань. На цей час і в майбутньому позбавлена можливості розраховувати на підтримку та допомогу сина. Позивачка проживала разом із сином і його смерть призвела до порушень сталого життєвого устрою та непоправно зруйнувало найважливіший життєвий зв`язок. Попередній стан [PERSON] не може бути відновлений, оскільки втрата сина є непоправною втратою. Смерть сина стала для позивача різкою і психотравматичною подією і викликала надзвичайний стрес. Враховуючи, що смерть сина завдана джерелом підвищеної небезпеки, та існує причинно-наслідковий зв`язок між подією та заподіянням шкоди, [PERSON] прохає стягнути з відповідача на її користь у відшкодування заподіяної їй моральної шкоди, завданої смертю сина 300000 грн. 05 серпня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначив, що в діях машиніст поїзду порушень не встановлено. Потерпілий свідомо допустив порушення правил безпеки громадян, а його дії: сидіння на залізничній колії, не реагування на сигнал локомотивної бригади, є обставинами, що обтяжують вину загиблого та свідчать про наявність умислу в його діях на скоєння суїциду, який розпочався з моменту наближення до залізничних колій останнім. Заподіяння моральної шкоди [PERSON] не підтверджено жодними доказами. Враховуючи викладене, прохає відмовити в задоволенні позову. 14 вересня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник [PERSON] зазначив, що в матеріалах справи відсутні відомості про намагання потерпілого скоїти суїцид. Розмір моральної шкоди є особистісним нерозривно пов`язаний з особою. Посилання представника відповідача на те, що потерпілий не проживав із [PERSON] спростовується матеріалами справи. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 30 червня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28 вересня 2021 року із ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області витребувано матеріали кримінального провадження № 12017170190000771. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 01 грудня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. Позивач, [PERSON] , будучи повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання на з`явилась. Представник позивача, адвокат Таргоній В. М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Представник відповідача, адвокат Ольховський В. М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав і прохав відмовити в його задоволенні. Крім цього, при вирішенні справи прохав врахувати скрутне матеріальне становище Української залізниці. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази, вважає, що позов необхідно задовольнити частково з таких підстав. Судом установлено, що [INFO] [PERSON] помер (а.с.12). Смерть [PERSON] настала на залізничній колії внаслідок нещасного випадку поза виробництвом. Пішохід травмований при зіткненні з поїздом (а.с.13). Смерть [PERSON] настала на ст. Кобеляки, що в с. Бутенки Кобеляцького району Полтавської області під коліями потягу ВЛ-82м-049, номер потягу 3421, який рухався в напрямку м. Кременчук. Відомості за даним фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1201717019000771 (матеріали кримінального провадження а. с.1). Постановою ст. слідчого СВ Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області від 02 лютого 2018 року кримінальне провадження закрито в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 276 КК України (кримінальне провадження а. с. 20). Згідно висновку експерта № 102 від 24.11.2017 року на момент смерті [PERSON] знаходився в стані алкогольного сп`яніння середнього ступеня ( кримінальне провадження а.с.16-18). Допитаний під час досудового розслідування як свідок допитаний [PERSON] . Із письмових пояснень свідка вбачається, що він нещодавно познайомився із [PERSON] і останній проживає у будинку покійних батьків у с. Бутенки. [INFO] проходивши по вулиці бачив, як на колії сидів [PERSON] взявши руками коліна та схиливши голову. В цей час рухався потяг, який увімкнув звуковий сигнал і гальмував, а потім відбулось зіткнення ( кримінальне провадження а.с.12-13). Згідно довідки АТ «Українська залізниця» № НЮ-04-11/218 від 01.06.2021 року електровоз ВЛ82м № 049 знаходиться на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Куп`янськ» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця». [PERSON] з 18.04.2003 року працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Основа» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста електровоза (а.с. 11). З Протоколу № 5/со оперативної наради оперативної наради при начальнику виробничого підрозділу «Локомотивне депо Основа» від 06 листопада 2017 року вбачається, що в добу [INFO] поїзд № 3421 електровоз ВЛ 82м № 049 під управлінням локомотивної пригоди машиніста електровоза [PERSON] , машиніста електровоза [PERSON] слідуючи по перегону Ліщинівка -Кобеляки на 201 км пк 3 зі швидкістю 52 км/год побачили на колії сидячу сторонню особу, яка знаходилась зліва за напрямком руху, застосували сигнали великої гучності, стороння особа на них не реагувала. О 16 год. 35 хв застосоване екстренне гальмування з подачею піску під колісні пари. Наїзд попередити не вдалось. Електровоз знаходився у технічно справному стані (а.с.37-38, 39-40). Зазначені в протоколі обставини підтвердили також допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які показали, що побачили особу, яка сиділа із похиленою головою і обійнявши руками коліна на залізничній колії біля натоптаної стежки приблизно за 100 метрів до зіткнення. На звукові сигнали чоловік не реагував. Як чоловік опинився на колії вони не бачили. Після встановлення зазначених обставин та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Положення частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі №466/4412/15-ц (провадження №61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц (провадження №61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження №61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц (провадження №61-33216св18), від 28.10.2020 року у справі №445/370/19, від 16.12.2020 року у справі №161/3557/19, від 24.11.2021 року у справі № 342/709/20. Так, у постанові від 16.12.2020 року у справі №161/3557/19 за аналогічних обставин Верховний Суд приходить до висновку, що «у спірному випадку ДТП мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілої, а не внаслідок непереборної сили, як про це помилково стверджує заявник». У постанові від 24.11.2021 року у справі №342/709/20 Верховний Суд наголошує, що «як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації». У постанові по справі №450/4163/18 Верховний Суд дійшов до наступного висновку: «Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого, на яку послалися суди попередніх інстанцій». Для спростування такої презумпції відповідачем не було надано належних та допустимих доказів, а, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до частини другої статті 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Отже, суд може зменшити розмір шкоди на підставі частини другої статті 1193 ЦК України в разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого. У цій справі відповідачем не було доведено факту існування непереборної сили, внаслідок якої настала залізнично-транспортна пригода та загибель [PERSON] , оскільки не надано в цій частині жодних переконливих доказів. Крім того, суд не бере до уваги доводи представника відповідача в тій частині, що загибель [PERSON] відбулася внаслідок його власного умислу, оскільки доказів існування умислу загиблого на спричинення йому смерті не було встановлено ні під час судового розгляду цієї справи, ні під час досудового розслідування кримінального провадження № 12017170190000771. Показання свідків, дані під час судового розгляду та свідка, допитаного під час досудового розслідування про те, що особа сиділа на колії не може бути доказом умислу потерпілого на заподіяння собі смерті, оскільки жоден свідок не бачив, як саме [PERSON] опинився на колії. Крім цього, суд враховує в цьому випадку, що швидкість потягу складала 52 км/год, а відстань, з моменту коли машиніст побачив чоловіка до зіткнення - 100м. Тобто за 5-6 секунд які відбулись з моменту коли машиніст побачив чоловіка та подав звуковий сигнал до зіткнення відсутність реакції [PERSON] , який до того перебував у стані алкогольного сп`яніння середнього ступеню тяжкості, не може свідчити про самогубство останнього. До того ж при алкогольному сп`янінні в особи послаблюється функціонування гальмових процесів нервової діяльності й самоконтролю. Звичайне фізіологічне сп`яніння настає поступово. Особа усвідомлює, що алкоголь, наркотик чи інша речовина одурманює його, порушує нормальний стан психіки, швидкість реакції, координацію рухів тощо. Суд звертає також увагу на те, що [PERSON] хоча і сидів на залізничній колії, але в місці, де місцевим населенням постійно відбувається перехід колії, що свідчить про наявність натоптаної стежки. Допитаний під час досудового розслідування свідок не повідомляв про обставини, за яких [PERSON] опинився на колії. Клопотань про виклик до суду допитаного під час досудового розслідування свідка з метою повного з`ясування обставин справи відповідачем не заявлялось. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Розглядаючи вимоги про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). [PERSON] помер [INFO] (а.с.19). [PERSON] народилась [INFO] та є особою з інвалідністю (а.с.16-18). Таким чином, оскільки [PERSON] є сином [PERSON] , а тому вона є потерпілою, і, в розумінні ст.1168 ЦК України, має право на відшкодування моральної шкоди. Із наданої старостинським округом № 1 виконавчого комітету Білицької селищної ради Кобеляцького району Полтавської області довідки вбачається, що [PERSON] на момент своєї смерті [INFO] проживав без реєстрації на постійне місце проживання [ADDRESS] в такому складі сім`ї: [PERSON] - мати; [PERSON] - брат; [PERSON] (а.с.15). Суд вважає, що смерть рідного сина безумовно заподіяла матері моральну шкоду, спричинила та буде спричиняти протягом усього життя позивачки душевні страждання. Раптова смерть [PERSON] істотно змінює життя позивачки, тягнуть за собою зараз та потягнуть у подальшому з віком додаткові зусилля з її боку на організацію свого життя та матеріальне її забезпечення. Відновити становище, яке існувало до смерті сина у житті позивачки, є неможливим. За наслідками смерті сина позивачка позбавлена матеріальної та моральної підтримки з боку померлого у житті в майбутньому. З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розміру відкодування суд враховує, що [PERSON] перебував на колії в стані алкогольного сп`яніння середнього ступеню та у не спеціально-відведеному для переходу залізничної колії місці. З урахуванням зазначених обставин, враховуючи принцип розумності, виваженості і справедливості, суд уважає, що стягненню підлягає сума у розмірі 75000 грн. Такий розмір шкоди, на думку суду є пропорційним та адекватним тим стражданням, яких зазнала позивачка в результаті смерті сина внаслідок залізнично-транспортної пригоди, та на думку суму є належним відшкодуванням у цьому випадку. Крім цього, суд вважає, що такий розмір відшкодування, із урахуванням матеріального становища відповідача не буде надто обтяжливим для останнього, враховуючи, що ним є юридична особа. При цьому не заслуговують на увагу доводи представника відповідача в тій частині, що позивачкою та її представником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру завданої позивачці моральної шкоди, з огляду на те, що в позовній заяві та в судовому засіданні представником позивачки було вказано, які саме моральні страждання були перенесені [PERSON] , обґрунтовано розмір компенсації за них та зазначено докази, які були досліджені під час розгляду справи. Надана суду довідка про те, що [PERSON] за медичною допомогою та або психіатричною допомогою до КНП «Кобеляцька міська лікарня» не зверталась, медична та/або психіатрична допомога не надавалась (а.с.107), не може бути доказом відсутності моральної шкоди та не спростовує висновків суду. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі, передбаченому п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" як за вимогу майнового характеру - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 1125 грн. Крім цього, враховуючи, що представником позивача в судових дебатах зроблено заяву про те, що ним будуть додатково подані докази щодо розміру витрат на правову допомогу, то йому відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України необхідно встановити строк для подачі до суду доказів - п`ять днів після ухвалення рішення суду.

Outcome: partial