Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

28.09.2021 [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 04.10.2021, мотивуючи тим, що з 28 травня 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час подружнього життя фони набули у власність нерухоме майно - однокімнатну квартиру під [ADDRESS] , загальною площею 34,0 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., яка відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу квартири від 15.05.2014 була зареєстрована за [PERSON] . Вказану квартиру вони придбали за час спільного проживання у шлюбі та ведення сумісного господарства, за відсутності шлюбного договору. Враховуючи, що в добровільному порядку вони не дійшли згоди щодо поділу майна, просила у судовому порядку визнати вказану квартиру спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , здійснити поділ даного майна, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та судові витрати покласти на відповідача. 26.10.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 07.02.2022 позивач подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує, та просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати у справі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подав. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 28 травня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 28 грудня 2021 року, у справі № 357/11635/21, провадження № 2/357/4589/21, яке набрало законної сили 27.01.2022, шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено матеріалами справи ( а.с.8,49-53). З матеріалів справи ( а.с.4,6,9,32) вбачається, що сторони зареєстровані та проживають разом із дітьми за адресою: [ADDRESS] . З Договору купівлі-продажу квартири від 15 травня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Федорякою О.С., зареєстрованого у реєстрі за № 2-1223 (а.с.10) та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності з індексним номером: 21670476 від 15.05.2014 14:13:28 ( а.с.11), вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу однокімнатної квартири під [ADDRESS] , загальною площею 34,0 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., вартість якої на час придбання становила 226491,00 грн., та 15.05.2014 за відповідачем було зареєстровано право спільної сумісної власності на вказане майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 360267632103. Згідно Довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, а саме: квартири під [ADDRESS] , від 27.09.2021 № 201-20210927-0002673036 (а.с. 14-16), вартість вищевказаної квартири станом на дату оцінки з урахуванням поліпшень становить 276526,12 грн. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно із ч.1, ч.6, ч.9, ч.10 ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно до частини 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Частинами 1,2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно до частини 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові ВС від 31.01.2019 у справі №686/23104/17. Відповідач відзив на позов з належними, допустимими та достатніми доказами в спростування доводів позивача та презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте у період шлюбу, до суду не подав, отже, не заперечує проти позову. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам наданим позивачем в їх сукупності, суд дійшов висновку, що однокімнатна квартира під [ADDRESS] , загальною площею 34,0 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 360267632103, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , адже набута ними у період шлюбу, отже позивач має право на 1/2 частину вказаного майна, тому позов підлягає до задоволення у повному обсязі. При вирішенні питання щодо відшкодування судових витрат суд виходить з наступного. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається з матеріалів справи позивачем додано до позову (першій заяві по суті справи) квитанцію про сплату судового збору у розмірі 2765,26 грн. (а.с.1) та клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн. з наданням Договору № 9/09/2021 від 20.09.2021, укладеного між позивачем та адвокатом Зайцевим В.С., акта приймання - передачі правових послуг за Договором № 9/09/2021 від 20.09.2021 та квитанції про сплату послуг за вказаним Договором (а.с. 17-23). Таким чином, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, що вказані витрати пов`язані з розглядом справи, їх розмір обґрунтований, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, принципи співмірності та розумності судових витрат та виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, приходить до висновку, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судових витрат у справі в розмірі 5265,26 грн.

Outcome: approved