Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

В листопаді 2021 року [PERSON] (позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Нові Будівельні матеріали» (відповідач), в якому просила суд стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 56963,98 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 60906,60 грн. Позовні вимоги вмотивовані тим, що з 22.05.2006 р. позивач працювала на посаді головного архітектора проектів архітектурного сектору АКБ ТОВ «Нові Будівельні матеріали», за наказом №42-к від 30.09.2020 р. позивач була звільнена з займаної посади за угодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП України. На день звільнення позивачу була нарахована, але не виплачена заборгованість із заробітної плати за липень 2020 року в розмірі 4850,00 грн, за серпень 2020 року в розмірі 4850,00 грн, за вересень 2020 року в розмірі 4850,00 грн та невиплачена грошова компенсація за 101 день невикористаної щорічної відпустки в розмірі 42413, 98 грн. Загальна сума невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку складає 56963,98 грн. На звернення позивача від 26.04.2021 р, 11.08.2021 р., 23.09.2021 р., направлені поштовим зв`язком, про сплату заборгованості відповідач не реагує. Виходячи з розміру середньої заробітної плати, позивачем визначено середньоденний заробіток в розмірі 225,58 грн та нараховано за період з 30.09.2020 р. по 02.11.2021 р. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 60906,60 грн. за 270 робочих днів. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов відповідач не заперечує щодо задоволення позову в частині 46869,31 грн, зазначає, що 23.03.2021 р. відбулась передача прав учасника в статному капіталі ТОВ «Нові Будівельні матеріали» [PERSON] на користь Громадської спілки «Дирекція з добудови» на умовах купівлі-продажу. Директор ТОВ «Нові Будівельні матеріали» був призначений рішенням нового учасника товариства за наказом №13/07/21 від 13.07.2021 р. без приймання-передачі справи, в тому числі щодо нарахованих та невиплачених сум заробітної плати. Вважають, що лише з 15.07.2021 р. ТОВ «Нові Будівельні матеріали» може відповідати за власні дії. Листи позивача щодо сплати заборгованості не отримували, дізнались по наявність заборгованості після відкриття провадження у справі. Ухвалою судді від 09.11.2021 р. відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. В судове засідання позивач не з`явилась, подала заяву про розгул справи у її відсутність. Відповідач в судове засіданні свого представника не направив, але про дату і час розгляду справи по суті повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 22.05.2006 р. позивач працювала на посаді головного архітектора проектів архітектурного сектору АКБ ТОВ «Нові Будівельні матеріали». За наказом №42-к від 30.09.2020 р. позивач була звільнена з займаної посади за угодою сторін на підставі ст. 36 ч.1 КЗпП України. Зазначене підтверджується витягом з трудової книжки. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків щодо [PERSON] в ІІ кварталі 2020 р. позивачу в ТОВ «Нові Будівельні матеріали» нараховано 14550,00 грн, виплачено 9700,00 грн (різниця 4850,00 грн), в ІІІ кварталі 2020 р. нараховано 56963,98 грн, виплачено 4850,00 грн (різниця 52113,98 грн). Тобто, позивачу в загальному розмірі не було виплачено 56963,98 грн. Представник відповідача обставини наявності заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та компенсації за невикористану щорічну відпустку в загальному розмірі 56963,98 грн не спростував та фактично не заперечував щодо їх наявності. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Відповідно до ст. 116 КзПП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. З огляду на викладене обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення коштів нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку в сумі 56963,98 грн Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом із тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що повний розрахунок по заробітній платі з позивачем при звільненні не було проведено. Тобто, визначений частиною другою статті 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач не пропустила. Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 22.09.2021 р. у справі № 740/973/20. Підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника. При цьому відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах у справах №6-76цс14 від 02.07.2014 року, №6-837цс15 від 23.12.2015 року, визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В постанові Верховного Суду від 09.09.2020 р. у справі № 212/5797/15-ц зроблено висновок, що Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підтвердження відсутності вини відповідач надав акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Нові Будівельні матеріали», за яким [PERSON] передав ГС «Дирекції з добудови» частку у статуному капіталі ТОВ «Нові Будівельні матеріали», номінальною вартістю 97391500,00 грн, що складає 100% статутного капіталу, передача частки здійснюється на підставі договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Нові Будівельні матеріали» від 16.03.2021 р.;виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, за якою з 15.07.2021 р. керівником став [PERSON] ; наказ №01 від 14.07.2021 р. про призначення [PERSON] директором ТОВ «Нові Будівельні матеріали». З огляду вказані обставини, суд вважає за можливе зменшити розмір відповідальності ТОВ «Нові Будівельні матеріали» та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.07.2021 р. по 02.11.2021 р. При обрахунку середнього заробітку за затримки розрахунку при звільненні за вказаний період, суд враховує, що у відповідності до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.95 року нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду. Заробітна плата, що була нарахована позивачу за вересень 2020 року становить - 4850,00 грн без вирахування податків та зборів із кількістю відпрацьованих за цей період робочих днів - 22. Заробітна плата, що була нарахована позивачі за серпень 2020 року становить - 4850,00 грн., без вирахування податків та зборів із кількістю відпрацьованих за цей період робочих днів - 20 робочих дні. Звідси розраховується середньоденний заробіток шляхом додавання сум обох заробітних плат за цей період 9700 : 42 кількість відпрацьованих робочих днів = 230,95 грн Суд вважає, що за порушення строків виплати були несплачені кошти заробітної плати за період з 15.07.2021 р. по 02.11.2021 р., а саме за 77 робочих днів, а тому 230,95 грн (середньоденний заробіток) х 77 робочих днів = 17783,15 грн, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про необхідність частково задоволення позову шляхом стягнення з ТОВ «Нові Будівельні матеріали» на користь [PERSON] коштів заробітної плати, компенсації за дні невикористаної відпустки в сумі - 56963,98 коп., коштів середнього заробітку за затримки розрахунку при звільненні у розмірі - 17783,15 грн. В порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі - 265,14 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та на користь держави судовий збір в розмірі - 908 грн. 00 коп. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 47, 83, 116, 117 КЗпП України,та

Outcome: partial