Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача безпідставно отримані грошові кошти у сумі 963894,90 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у січні 2020 року між позивачем та відповідачем було досягнуто попередньої домовленості про купівлю позивачем у відповідача житлового приміщення, а саме - трикімнатної квартири [ADDRESS] . Попередньо була узгоджена вартість зазначеної квартири у сумі, що становила еквівалент 50500,00 доларів США. Жодних письмових попередніх договорів сторони не укладали, та погодилися про визначення кінцевої вартості квартири на підставі документів, що мали бути надані продавцем (відповідачем) в день укладення договору. 29.01.2020 в день укладання договору позивач передав відповідачу попередньо обумовлену суму в якості оплати вартості квартири. Проте, під час вивчення наданих відповідачем документів, зокрема, технічного паспорту на квартиру, було з`ясовано, що насправді згідно технічної документації, квартира, що продавалася відповідачем, є не трикімнатною, а однокімнатною, що суттєво впливало на ринкову вартість квартири. Сторони погодили, що вартість квартири за договором купівлі-продажу має становити 364664,00 грн. При цьому продавець (відповідач) повідомила позивача, що поверне різницю між отриманими від нього коштами та погодженою сторонами вартістю квартири через кілька днів. На вимогу позивача відповідач надала йому розписку про отримання коштів у розмірі еквівалентному 50500,00 доларів США. Проте, після спливу зазначеного відповідачем строку, вона так і не виконала своєї обіцянки, та кошти не передала, заявивши, що попередній договір обумовлював сплату саме тієї суми, яку вона отримала від позивача і що є у розписці вся сума у розмірі 50500,00 доларів США зазначена як вартість квартири. Враховуючи викладене, позивач зазначає, що кошти у сумі 963894,90 грн є такими, що отримані відповідачем безпідставно, та підлягають поверненню позивачеві. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 07.09.2020 відкрито провадження по даній справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.01.2021 зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] щодо визнання договору купівлі-продажу квартири в частині її вартості недійсним - залишити без руху та надати третім особам, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ухвали, попередивши, що в разі не усунення вказаних недоліків позовна заява буде вважатися неподаною та підлягатиме поверненню третім особам, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.07.2021 зустрічну позовну [PERSON] до [PERSON] щодо визнання договору купівлі-продажу квартири в частині її вартості недійсним постановлено вважати неподаною та повернуто позивачу. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.10.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши обґрунтування представника позивача, який підтримав позовні вимоги, заперечення представника відповідача, який заперечував та вважав позовні вимоги необґрунтованими, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.01.2020 між продавцем - [PERSON] та покупцем [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до п. 1.1 договору на умовах, передбачених цим договором, продавець передає у власність покупцю, а покупець приймає від продавця квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 2.1 продаж квартири, що є предметом цього договору, вчинюється за узгодженою між сторонами ціною і становить 364664,00 грн. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 198092694 від 29.01.2020 [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 49,8 кв.м., житловою площею 24,9 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 242, виданий 29.01.2020, видавник: Саєнко О.О. , приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50863511 від 29.01.2020 10:43:55. Відповідно до розписки, написаної [PERSON] від 29.01.2020 зазначено, що вона отримала від [PERSON] суму еквівалентну 50500 доларів США в якості оплати квартири по договору від 29.01.2020 з врахування суми еквівалентної 14853 доларів США сплаченої безготівковим способом. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Допитаний свідок в судовому засіданні [PERSON] повідомила, що відповідач є її матір`ю. 29.01.2020 не була знайома з позивачем. Пояснила, що у зв`язку з тим, що попросив реальну вартість у договорі не вказувати [PERSON] піддалась вмовлянням та зазначила вартість по оцінці майна, а розписку дійсно написала на реальну вартість квартири на суму 50500 доларів США. Зазначила, що різниця в сумі утворилась тому, що позивач написав суму, щоб менше заплатити. Як встановлено в судовому засіданні, свідки [PERSON] , який допомагав продати [PERSON] квартири та [PERSON] , який був з [PERSON] у дружніх відносинах та які були присутні при укладенні договору купівлі-продажу квартири у нотаріуса, зазначили, що [PERSON] дав 50000 доларів США, яка була погоджена з [PERSON] та як залог 500 доларів США, а разом 50500 доларів США в їх присутності, а у договорі зазначили іншу суму, оскільки якщо оцінка менше, то і сума податку менша. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1). У ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Згідно приписів ст. 12, ч.ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставними отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України». Судом встановлено, що [PERSON] отримала від [PERSON] кошти у розмірі 50500 доларів США, що підтверджують допитані в судовому засіданні свідки. Між позивачем та відповідачем наявні договірні правовідносини, що підтверджується матеріалами справи, а саме укладений в письмовій формі договір купівлі-продажу квартири від 29.01.2020. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, не підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: dismissed