Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Єрмака О.В. звернувсь до суду з позовом якому просить визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] із ним та припинити стягнення аліментів на його утримання в користь відповідача. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 02 жовтня 2015 року між ним та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб Виконавчим комітетом Степанської селищної ради Сарненського району Рівненської області, про що було зроблено відповідний актовий запис №24. У даному шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] . 23 жовтня 2017 року рішенням Сарненського районного суду Рівненської області шлюб між ними було розірвано, а сина, [PERSON] було залишено проживати разом з матір`ю [PERSON] . 11 жовтня 2017 року Сарненським районним судом Рівненської області було видано судовий наказ, яким було наказано стягнути з [PERSON] [INFO] аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Задовольняючи вимоги про стягнення аліментів, Сарненський районний суд Рівненської області виходив з того, що дитина проживає разом з матір`ю. Позивач вказує, що у липні 2021 року отримав від відповідача лист з повідомленням про те, що з серпня 2021 року остання на невідомий термін виїжджає за межі України. у зв`язку з чим залишає малолітнього сина разом зі своєю матір`ю. Таким чином, станом на дату написання позовної заяви малолітній [PERSON] [INFO] фактично проживає разом із батьком. Позивач стверджує, що аліменти на утримання дитини сплачував належним чином, а тому, не має заборгованості з їх сплати, має можливість забезпечити свого сина житлом та можливістю відвідувати навчальний заклад. Це дозволяє йому належним чином піклуватися про навчання та всебічний розвиток дитини. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, проте представник позивача подав до суду письмову заяву в якій просять розгляд справи проводити у їх відсутності. Позовні вимоги підтримують повністю, просять їх задовольнити. Відповідач будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце проведення судового засідання до суду не з`явилася, однак скерувала до суду письмову заяву в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності, у зв`язку із виїздом за кордон та фактичним проживанням дитини з батьком позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить суд визначити місце проживання дитини з батьком [PERSON] та припинити стягнення аліментів на утримання дитини. Ухвалою від 18.11.2021 року залучено у справу третю особу на стороні позивача яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - службу у справах дітей Горохівської міської ради на орган опіки та піклування Борщагівської територіальної громади Бучанського району Київської області Представник третьої особи в підготовче судове засідання не з`явилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю з підстав викладених у висновку. Дослідивши матеріали справи оцінивши додані до неї письмові докази, приходжу до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно із ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, який рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23 жовтня 2017 року було розірвано (а.с.14). Під час шлюбу [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його народження, виданим виконавчим комітетом Сарненської селищної ради, з якого вбачається, що сторони є його батьками (а.с.13). Вищевказаним рішенням суду місце проживання [PERSON] , [INFO] визначено разом із матір`ю [PERSON] . Із поданої відповідачем [PERSON] заяви вбачається, що остання у зв`язку із виїздом за кордон та фактичним проживанням дитини з батьком позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить суд визначити місце проживання дитини з батьком [PERSON] . З матеріалів справи, а саме із долученої копії договору оренди житла від 03.09.2021 року, вбачається, що позивач [PERSON] орендує квартиру за адресою: [ADDRESS] . З довідки від 12 вересня 2021 року вбачається, що [PERSON] з 07 вересня 2021 року навчається в ДНЗ ТОВ ЗАКЛАД ОСВІТИ ПЕРШИЙ ОКЕАН, який знаходиться за адресою: с. Софіївська Борщагівська, вул. Жулянська, 62 Київської області. Відповідно до висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] затвердженого рішенням виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 21 грудня 2021 року №835/26 на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини від 13 грудня 2021 року (протокол №10) орган опіки та піклування вважає за доцільне визначення місця проживання малолітнього [PERSON] [INFO] разом із батьком [PERSON] . Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини. Однак судом встановлено, що [PERSON] [INFO] проживає разом із батьком [PERSON] в орендованій квартирі, який приділяє достатньо уваги для його виховання, відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, дитина перебуває на його утриманні, відвідує дошкільний навчальний заклад за місцем проживання. Факт виїзду відповідача за кордон суд вважає обставиною, що має істотне значення для вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини. Враховуючи вищенаведені\~обставини,\~

Outcome: approved