Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить: визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог зазначив наступне. Він [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] . У зазначеній вище квартирі зареєстровано відповідача - [PERSON] , яка більше п`яти років не проживає за вказаною вище адресою. Крім того, відповідач не утримує цю квартиру в належному стані, не виконує в ньому поточного ремонту, не сплачує рахунків за комунальні послуги відповідно до вимог ст.ст. 156,160,162,163,166 ЖК УРСР та Закону України «Про комунальні послуги». Всю заборгованість з комунальних платежів, що нараховуються на ім`я відповідача, доводиться сплачувати йому, як власнику нерухомого майна. Враховуючи стрімке підвищення тарифів на комунальні послуги, у матеріальному відношенні йому досить важко сплачувати комунальні платежі за відповідача, який фактично не проживає в його квартирі, але зареєстрований у ній. Крім того, має бажання скористуватись субсидією зі сплати комунальних платежів, яку гарантує наш Уряд, а реєстрація відповідача у квартирі негативно, з матеріальної точки зору, впливає на розмір призначеної субсидії. В перспективних планах планує продати свою квартиру, а реєстрація відповідача у ній ускладнює цей процес, адже потенційні покупці не бажають купувати квартиру із зареєстрованими особами у ній. У досудовому порядку не може вирішити питання зняття відповідача з реєстрації в належній йому квартирі, оскільки остання уникає розмов на цю тему. Таким чином, відповідач створює йому перешкоди в володінні, користуванні та розпорядженні належним йому на праві приватної власності нерухомим майном. Відповідно до ч.1 ст.71 та ч.1 ст.163 ЖК УРСР, за членом сім`ї наймача зберігається займане жиле приміщення у разі його тимчасової відсутності у визначених законом випадках протягом шести місяців. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічна позиція міститься у п.39 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», №5 від 07.02.2014 року. У відповідності зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, законодавство вказує на те, що без добровільного зняття з реєстрації, особу можна зняти з реєстрації лише за рішенням суду, шляхом позбавлення її права користування житловим приміщенням. У ст.41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Вказана правова норма відповідно до Конституції встановлена в Цивільному кодексі України та Житловому кодексі УРСР. У відповідності з ч.1 ст.321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб. А згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ст.155 ЖК УРСР, власника не може бути позбавлено права користування квартирою, крім випадків, установлених законодавством. Реєстрація місця проживання відповідача в належній йому квартирі, не дає йому можливості використати вказані права у повному обсязі та створює перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм житлом. Відповідно до викладеного, змушений звернутися до суду з позовною заявою за захистом своїх цивільних прав та інтересів. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, його представник подав заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що позов підтримує. Відповідачка до суду не прибула, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, її представник подав заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що заперечує проти позову. Представник відповідачки надав відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що повністю не згоден з позовною заявою та доводами, викладеними в ній, заперечує проти позову, вважає вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними. Зазначає, що позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачка, [INFO] , будучи донькою позивача, згідно акту від 16.12.2019р., з січня 2014 року не проживає в квартирі позивача за адресою реєстрації - [ADDRESS] без поважних причин. Так, неповнолітні діти реєструються за місцем проживання батьків або одного з них незалежно від того, чи мають вони право власності на житло, в якому зареєстровані. Якщо квартира придбана чоловіком (дружиною) до реєстрації шлюбу, дружина (чоловік) і дитина не матимуть права власності на неї. Разом із тим вони матимуть право користування квартирою, тобто право проживати у квартирі. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Право володіти та розпоряджатися помешканням залишається у чоловіка (дружини) як власника. Однак розпоряджатися житлом вони можуть, не порушуючи права іншого з подружжя і дитини на проживання. Ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних і побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Згідно з положеннями ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, ніж на підставах і в порядку, передбачених законом. Станом на січень 2014 року - період, з якого згідно акту відповідачка не мешкала в квартирі позивача, вона була малолітньою особою, тобто особою, яка не досягла 14 років. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до ст.6 СК правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст.16 конвенції). Зазначає, що не можна вважати неповажною причину не проживання дитини в спірному житлі її перебування в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Саме таку правову позицію було сформовано у постановах ВС від 09.09.2020 у справі №755/16152/16-ц, від 04.07.2018 у справі №711/4431/17, від 10.04.2019 у справі №466/7546/16-ц, від 27.06.2019 у справі №337/1760/17, від 27.11.2019 у справі №368/750/16-ц, від 25.08.2020у справі №206/3425/18. Несплата коштів за користування житлово-комунальними послугами дитиною не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право на користування житлом. Вказане узгоджується з правовим висновком, який зробив ВС в постанові від 09.09.2020 у справі №755/16152/16-п. Крім того, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, може слугувати лише свідома або недбала поведінка, яка свідчить про втрату інтересу до жилого приміщення. Вказує, що лише факт несплати комунальних платежів не є підставою для позбавлення особи права користування квартирою. Наполягає, що позивачем також не надано доказів на підтвердження того, що реєстрація його доньки - відповідачки, перешкоджає йому користуватися майном. Повноліття відповідачка досягла лише 13.05.2018, коли тимчасово мешкала у гуртожитку-у зв`язку з навчанням у Київському національному лінгвістичному університеті в м. Києві, у зв`язку з вступом до навчального закладу за межами м. Кривого Рогу - до Київського національного лінгвістичного університету. Відповідачка була вимушена тимчасово виїжджати на навчання з м. Кривого Рогу до м. Києва. На період навчання відповідачка була поселена в гуртожиток [ADDRESS] , підставою для поселення і проживання в якому є видані направлення (ордери). На підставі рішення комісії факультету сходознавства з поселення до гуртожитків, наказу ректора університету видається направлення (ордер), які є підставами для поселення і проживання в гуртожитку. Підставою для проживання в гуртожитку є наказ ректора університету про поселення студентів до гуртожитку. Згідно зі ст.129 ЖК УРСР ордер є підставою для вселення на надану жилплощу, після якого особа набуває право користування жилим приміщенням. Вказане свідчить про те, що відповідачка будучи студенткою Київського національного лінгвістичного університету, не була зареєстрована в гуртожитку навчального закладу на час навчання. Оскільки гуртожитки відносяться до житлового фонду спеціального призначення, вони можуть використовуватись виключно для забезпечення потреб у тимчасовому житлі осіб, визначених ст. 127 ЖК УРСР. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані із цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст.107 ЖК). Відповідачка після розірвання шлюбу батьків не була за взаємною згодою батьків зареєстрована за іншою адресою, оскільки іншого житла у її батьків не було, окрім цієї квартири батька - позивача. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання відповідачки такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок висловлений у постанові ВС від 24.10.2018 у справі №490/12384/16-ц. Так, дійсно, глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. І лише не проживання у жилому приміщенні понад встановлений-строк-без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним. Так, позивачем не доведено відсутність Відповідача в квартирі за адресою: [ADDRESS] у спірний період без поважних причин, натомість Відповідачем до суду надано було докази на спростування вказаного твердження та зазначено відповідні обставини у даному відзиві на позов. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.76 Цивільного процесуального кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підставі ст. ст. 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Проте, відсутність поважних причин для не проживання відповідачки в квартирі позивача не було доведено ним належними та допустимими доказами, які в достатній мірі можуть підтверджувати цей факт. Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kiyvitska and Kryvitskyy v.Ukraine»), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria). Тому, із зазначених вище підстав позов є необґрунтованим, а позовні вимоги недоведені. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та обставини. Квартира [ADDRESS] є власністю позивача, що встановлено договором (а.с.7). У зазначеній квартирі зареєстрована відповідачка, яка є донькою позивача, що вбачається з довідок (а.с.8,12). Відповідачка у спірній квартирі не проживає з січня 2014 року, що встановлено актом (а.с.10). Станом на січень 2014 року, відповідачка [PERSON] , [INFO] , була малолітньою особою, тобто особою, яка не досягла 14 років. У зв`язку з навчанням у Київському національному лінгвістичному університеті, відповідачка проживала у м. Києві в гуртожитку університету, а саме в період: з 01.07.2017 р. по 31.01.2018р., з 01.02.2018р. по 30.06.2018р., з 01.09.2018р. по 31.01.2019р., з 01.02.2019р. по 30.06.2019р., з 01.09.2019р. по 31.01.2020р., з 01.02.2020р. по 30.06.2020р., з 01.09.2020р. по 31.01.2021р., з 01.03.2021р. по 30.06.2021р., що вбачається з витягів з наказів (а.с.46,47,48,49,50,51,52,53,54). Відносини між сторонами регулюються нормами ЦК України, СК України, ЖК УРСР, Конвенції про права дитини, Закону України «Про охорону дитинства». Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року). Звертаючись до суду, позивач фактично визначив дві підстави пред`явленого ним позову, зокрема, він вважає, що відповідачка втратили право користування спірним жилим приміщенням у зв`язку з тривалим непроживанням, та крім того, відповідачка не утримує спірну квартиру в належному стані, не виконує в ньому поточного ремонту, не сплачує рахунків за комунальні послуги, тому всю заборгованість з комунальних платежів, що нараховуються на ім`я відповідача, доводиться сплачувати йому, як власнику нерухомого майна. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Положення цієї статті застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як передбачено ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Судом встановлено, що станом на січень 2014 року, період, з якого відповідачка не мешкає в квартирі позивача, остання мала статус малолітньої особи, тобто особи, яка не досягла 14 років. Неповнолітні діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, оскільки таким правом наділені батьки, тому їх проживання разом з батьками за іншою адресою може бути поважною причиною відсутності їх у жилому приміщенні, в якому вони зареєстровані, а сам факт їх непроживання не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом. Згідно з ч.ч. 1, 2 та 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання відповідачки реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона набула права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до ст.6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 16 Конвенції про права дитини, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Несплата коштів за користування житлово-комунальними послугами дитиною не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право на користування житлом. Вказане узгоджується з правовим висновком, який зробив ВС в постанові від 09.09.2020 у справі №755/16152/16-п. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані із цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст.107 ЖК). При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання відповідачки такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок висловлений у постанові ВС від 24.10.2018 у справі №490/12384/16-ц. Судом встановлено, що відповідачка була відсутня у спірній квартирі з поважної причини, оскільки навчалася у Київському національному лінгвістичному університеті, у зв`язку з чим проживала у м. Києві, в гуртожитку університету, в період: з 01.07.2017 р. по 31.01.2018р., з 01.02.2018р. по 30.06.2018р., з 01.09.2018р. по 31.01.2019р., з 01.02.2019р. по 30.06.2019р., з 01.09.2019р. по 31.01.2020р., з 01.02.2020р. по 30.06.2020р., з 01.09.2020р. по 31.01.2021р., з 01.03.2021р. по 30.06.2021р. Отже позивачем не доведено відсутність відповідачки в квартирі за адресою: [ADDRESS] у період з січня 2014 року по день звернення др суду - грудень 2019 року, без поважних причин, натомість відповідачкою до суду надано було докази на спростування вказаного твердження, позивачем в свою чергу ці докази не були спростовані. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати суд залишає за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed