Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

[PERSON] 01 жовтня 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2021 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2021 року підготовче провадження було закрито і призначено справу до судового розгляду. Позивач у своєму позові посилався на те, що йому на підставі договору дарування від 10 жовтня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Башкіною І.Ю., належить 48/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Інші 52/100 частини домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 12 квітня 1982 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, належать матері позивача, третій особі - [PERSON] . Частки у натурі не визначені. У домоволодінні зареєстрований і проживає позивач і третя особа. Відповідач є знайомим матері позивача, [PERSON] , з яким вона проживає у спірному домоволодінні. Дозволу на вселення [PERSON] у домоволодіння [ADDRESS] позивач як співвласник не надавав. Ні відповідач, ні третя особа, дозволу від [PERSON] на проживання [PERSON] у позивача не запитували. З моменту вселення відповідач на власний розсуд веде господарство на подвір`ї, приймає рішення з різних питань домоволодіння, користується речами побуту, інструментами, будівельними матеріалами, які належать власникам домоволодіння, без дозволу позивача. Між сторонами постійно виникають сварки. Вимоги [PERSON] про самостійне виселення ігноруються. Такими діями відповідач, який не є членом сім`ї власників або близьким родичем власників спірного домоволодіння, чинить перешкоди позивачеві у вільному користуванні та розпорядженні власністю. Просив суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним йому майном шляхом виселення [PERSON] із домоволодіння [ADDRESS] , судові витрати по справі стягнути з відповідача. У своїй заяві до суду справу просив розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 130 ЦПК України, відзив на позов не надав. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Будь-які заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлялася в порядку ч. 4 ст. 130 ЦПК України, письмових пояснень на позовну заяву судові не надала. Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування частини житлового будинку від 10 жовтня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Башкіною І.Ю. і зареєстрованого в реєстрі за № 4127, [PERSON] є власником 48/100 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 7-8), право власності на яке у встановленому законом порядку зареєстровано в КП «ДМБТІ» (а.с. 6). Згідно з відомостями КП «ДМБТІ» від 04 серпня 2020 року станом на 31 грудня 2012 року власником інших 52/100 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 12 квітня 1982 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 1-1426, є [PERSON] (а.с. 10). Спірне домоволодіння [ADDRESS] розташовано на земельній ділянці площею 0,0806 га кадастровий № 1210100000:08:709:0020, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] і [PERSON] (а.с. 11-14). Згідно з відміткою у паспортах позивача (а.с. 24) і третьої особи (а.с. 22) вони зареєстровані у будинку [ADDRESS] . Суд приходить до висновку, що спір, який виник між сторонами, слід розглядати у контексті конституційного права особи на житло і прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо права на повагу до свого житла. Так, згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom) 1995 року, рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine) рішення від 02 грудня 2010 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), від 02 грудня 2010 року), поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Верховний Суд зазначає, що згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла (справа «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) рішення від 18 листопада 2004 року. ЄСПЛ вважає, що вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitskaand Kryvitskyy v. Ukraine) рішення від 02 грудня 2010 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. У цій справі спір виник між одним з співвласників житлового будинку та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування ст. ст. 391, 395, 405, 406 ЦК України та ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Згідно зі статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача віднесено дружину наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї. При цьому суд враховує, що третій особі [PERSON] , яка за твердженням позивача, є його матір`ю, на підставі договору купівлі-продажу від 12 квітня 1982 року належить 52/100 частини спірного домоволодіння [ADDRESS] , та, як сам позивач зазначає у своєму позові, за згодою якої відповідач вселився до спірного домоволодіння. Частки у домоволодінні між власниками у натурі не виділені. З технічного паспорта на домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 17-20) вбачається, що житловий будинок має два відокремленні входи (а.с. 18) та облаштований у дві ізольовані квартири (а.с. 19). Ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла. Отже, дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї. При цьому [PERSON] не вказується та не надано судові доказів про те, що відповідач проживає у частині житлового будинку, якою користується позивач, зареєстрованого місця проживання у домоволодінні відповідач не має, що підтверджується відповіддю з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС Дніпропетровської області. Також суд зауважує, та зазначає сам позивач, що відповідач [PERSON] є знайомим його матері, яка є співвласником 52/100 частин спірного домоволодіння, та яка реалізуючи своє право власності, надала дозвіл на вселення відповідача у домоволодіння. Позивачем не зазначено, у чому саме полягають перешкоди у здійсненні ним права власності як співвласника 48/100 частин домоволодіння. Питання про зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК Української РСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також предметом дослідження є питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідачів на користування будинком. Відповідно до положень ст. 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК Української РСР). Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, ст. 116 ЖК Української РСР вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, застосовані на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші у квартирах і на подвір`ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню у квартирі або житловому будинку. Такий правовий висновок виклав Верховний Суд у постанові від 12 серпня 2021 року у справі №599/1225/20 В матеріалах справи відсутні докази про те, що [PERSON] систематично руйнуються чи псуються жилі приміщення, господарські будівлі, або він використовує їх не за призначенням, порушуються норми соціального співжиття, вчиняється насилля або інша протиправна поведінка стосовно співвласників або інших мешканців, що роблять неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку. Суд також бере до уваги те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Враховуючи обставини даної справи, підстави для відповідного втручання у право на повагу до житла відсутні. Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові 10 грудня 2021 року у справі №372/808/19. У зв`язку з вищевикладеним суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки відповідач [PERSON] вселився до спірного домоволодіння [ADDRESS] за бажанням і згодою співвласника 52/100 його частин - [PERSON] . Окрім членів сім`ї до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР також визначено, що членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, до яких належить відповідач. Суд критично ставиться до тверджень позивача, що вселення відповідача до спірного домоволодіння відбулося без його на те згоди, оскільки у даному випадку буде порушено баланс рівності права власності між співвласниками домоволодіння. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, тому у їх задоволенні позивачеві слід відмовити. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки [PERSON] у задоволенні позовних вимог відмовлено, сплачений ним судовий збір у розмірі 908 гривень (а.с. 1) слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed