Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , що діє в інтересах малолітнього [PERSON] , треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Орган реєстрації Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування, володіння та розпорядження жилим будинком (квартирою), зняття з реєстрації за місцем проживання та виселення, в обґрунтування якого зазначив, що є власником квартир, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 10 грудня 2008 року на прохання сестри - [PERSON] , надав дозвіл на її тимчасову реєстрацію місця проживання за вказаною адресою. Зазначена реєстрація відповідача по справі спливала через один рік та була дійсна до 10 грудня 2009 року. [INFO] у [PERSON] народився син [PERSON] . У липні 2016 року позивачу стало відомо, що [PERSON] якимось чином перереєструвалась з тимчасової на постійну реєстрацію місця проживання без його згоди. Крім того також зареєструвала у квартирі свого сина. Позивач пропонував відповідачу у добровільному порядку перереєструвати місце проживання у житлі, яке належить відповідачці на праві приватної власності, однак незважаючи на це, відповідач категорично відмовилась від перереєстрації себе та свого сина з квартири, при цьому жодним чином не пояснюючи такої своєї відмови та поведінки в цілому. Позивач зазначає, що такими своїми діями [PERSON] порушує його законні права на здійснення права особистої приватної власності, у зв`язку з чим просив суд усунути перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення [PERSON] , [INFO] , РНОКПП (ІПН): невідомий, та [PERSON] , [INFO] , РНОКПП (ІПН): невідомий. Відповідачка у відзиві на позовну заяву у задоволенні позовних вимог просив відмовити, оскільки наведені пояснення, твердження та міркування позивача, викладені у позовній заяву відповідачем не визнаються в повному обсязі. Відповідачка свої заперечення мотивує тим, що у 2008 року між нею та позивачем відбулась розмова про необхідність купівлі для неї квартири. Грошові кошти для придбання квартири вирішили взяти в банку. Сторони вирішили, що позивач отримає в банку кредит та придбає квартиру, а відповідач сплатить цей кредит після чого позивач зобов`язався передати цю квартиру у власність відповідача. 29.04.2008 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, того ж дня позивач та відповідач звернулись до Акціонерного комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» для отримання кредиту, поручителем за грошовим зобов`язанням позивача виступила відповідач. Після купівлі вищезазначеної квартири позивач, як власник квартири надав дозвіл відповідачу, як поручителю, на прописку у цій квартирі. [INFO] у відповідачки народилась дитина: [PERSON] , якого вона з дозволу позивача, 14.01.2013 року прописала у цій квартирі. Таким чином відповідачка зазначає, що починаючи з 2008 року по теперішній час тобто більше 11 років вона зареєстрована та проживає в спірній квартирі, належно сплачувала грошові кошти за кредитним договором та виконувала зобов`язання поручителя, сплачує комунальні послуги, робила в квартирі ремонт, тощо. Іншого житла у власності не має. Там же зареєстрований її син. Третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради надала суду Висновок про недоцільність виселення та зняття з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] малолітнього [PERSON] , [INFO] , в якому зазначено, що інформації про наявність у дитини житла, яке б належало йому на праві власності, немає, а тому діючи в інтересах дитини, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за недоцільне виселення та зняття з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , малолітнього [PERSON] , [INFO] . В судове засідання позивач та відповідач не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Третя особа в судове засідання не з`явилася, просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та розглядати справу без участі представника третьої особи. За таких обставин суд вважав за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на таке. Судом встановлено,\~що [PERSON] \~на праві\~власності належить\~квартира [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 29 квітня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Яновою О.Є., реєстровий № 2620. Відповідно до паспорта громадянина України серія [NUMBER] [PERSON] з 10.12.2008 року зареєстрована за вказаною адресою. Окрім того сторонами визнається той факт, що за адресою: [ADDRESS] , з 14.01.2013 зареєстрований син відповідачки - [PERSON] . Відповідачка зазначає, а позивачем не спростовано, що вона разом із сином фактично проживає за вказаною адресою з моменту реєстрації. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Визначати предмет та підстави позову відповідно до ст. 13, 49, 175 ЦПК є виключним правом позивача. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Підстава позову обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об`єктивуються у поданих доказах. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та виселити їх. Тобто предметом спору у даній справі є визнання відповідачів таким, що втратили право користування жилим приміщенням та їх виселення з підстав, зазначених вище, які викладені позивачем в позовній заяві. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. При вирішенні питання про визнання\~особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для\~визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,\~може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17, провадження №61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Разом з тим всупереч зазначеним вище вимогам закону позивачем не надано жодного доказу непроживання відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин. Ба більше, судом встановлено, що відповідачі постійно проживають у квартирі. Крім того, задоволення вказаних вимог призведе до порушення права відповідача на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 червня 2019 року у справі № 496/2533/16-ц, ухваленій у спорі з подібними за змістом правовідносинами. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03). Таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її позбавлення права на житло було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність,\~слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції». Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зазначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду викладених у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц. Окрім того згідно статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Обмеження прав дитини є не законним. Інформації про наявність у дитини житла, яке б належало йому на праві власності, не має. Згідно статті 11 Закону «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення. Згідно з статтею 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Конституційним правом кожної дитини є право на житло (ст.47 Конституції України). Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечує право дитини на проживання в житлових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Право дитини на житло є одним з основних прав, адже без мінімальної забезпеченості житлом і майном нормальне існування дитини просто неможливе. Положеннями статті 3 Конституції України регламентовано, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. На підставі викладеного, виходячи із основоположних засад Конституції України. які згідно ч. З статті 8 Основного Закону є нормами прямої дії, принципів законності та справедливості, враховуючи кожний має право на забезпечення житлом, і вразі його позбавлення можуть бути суттєво порушені права на нормальні умови існування. Відповідно до частини 3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Таким чином, для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування, при цьому посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочипів щодо належного дітям нерухомого майна відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей». Частина 2 вищезазначеної статті передбачає, що неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Відповідно до правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органів опіки та піклування відповідно до статті 177 Сімейного кодексу України, є відмова від майнових прав дитини, до яких відносяться, зокрема, і право користування жилим приміщенням, оскільки до частин 2.3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що наявними в матеріалах справи доказами не доведено наявність передбачених законом підстав для зняття з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , відповідачів, а також їх виселення, а тому, оцінивши втрату відповідачами свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції\~про захист прав людини і основоположних свобод, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. З урахуванням того, що у задоволенні позову відмовлено, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed