Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] із позовною заявою в якій вказує, що на підставі заочного рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2020 року їй на праві власності належить 1/3 частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 лютого 2021 року. Інші 2/3 частини житлового будинку належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого реєстраційною службою Оріхівського районного управління юстиції Запорізької області 06 серпня 2014 року Земельна ділянка площею 0,045га, цільового призначення «для будівництва і обслуговування господарських будівель та споруд», кадастровий номер 2323910100:01:019:0099, на якій розташований житловий будинок була приватизована відповідачем і на теперішній час перебуває у його власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого реєстраційною службою Оріхівського районного управління юстиції Запорізької області 05 червня 2014 року. На теперішній час частка позивача не виділена їй в натурі, що завдає значні незручності стосовно користування і розпорядження своїм майном. Визначити можливі варіанти виділу в натурі своєї частки з будинку та земельної ділянки на теперішній час неможливо через те, що відповідач не надає доступу експертові до домоволодіння. Просить виділити їй в окрему одиницю 1/3 частину з об?єкту спільної часткової власності -житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з правом реєстрації у відповідних органах. В подальшому позивач уточнила позовні вимоги. Просить виділити їй в окрему одиницю 1/3 частину з об?єкту спільної часткової власності - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а саме: 25,2 м2 приміщень в житловому будинку літ. «А» до складу яких входять житлові приміщення №3 площею 14,6 м2 і №4 площею 10,6 м2 (експлікація приміщень забарвлена на схемі жовтим кольором, викладеної в додатку №1 до Висновку експерта №12/21 від 20.11.2021 року згідно даних технічного паспорту БТІ) та дворові господарські споруди: частину паркану №1 протяжністю 12,89 п.м. і ворота з хвірткою №2, з правом влаштування дверного отвору з віконного та встановлення вхідних дверей в приміщенні №4 і закладенням дверного отвору в стіні між приміщеннями №2 та №3 ( згідно схеми викладеної в додатку №1 до Висновку експерта № 12/21 від 20.11.2021 року) з присвоєнням новоствореному об?єкту окремої поштової адреси та правом реєстрації у відповідних органах. Визнати за нею право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,045га, цільового призначення «для будівництва і обслуговування господарських будівель та споруд», кадастровий номер 2323910100:01:0190099 у [ADDRESS] , на якій розташовані належні їй житлові приміщення у житловому будинку та господарські споруди з виділом цієї частки в натурі ( згідно схеми викладеної в додатку №2 до висновку експерта № 12/21 від 20.11.2021р.) та правом реєстрації у відповідних органах. Ухвалою суду від 08.07.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, у якій роз`яснено відповідачу, право подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Відзив на позов від відповідача до суду не надходив. У судове засідання позивач не з`явилася. До суду надала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі. На позовних вимогах наполягає. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, по невідомій суду причині, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином шляхом оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - http://court.gov.ua/sud0819 в розділі «Виклики до суду». Відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані стороною, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 01.12.2020 року за [PERSON] визнано в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на 1/3 частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з правом державної реєстрації на своє ім?я. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна, [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 1/3 частина житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: [ADDRESS] . 2/3 частини даного житлового будинку належать [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого реєстраційною службою Оріхівського районного управління юстиції Запорізької області 06 серпня 2014 року. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, земельна ділянка площею 0,045га за адресою: [ADDRESS] , цільового призначення «для будівництва і обслуговування господарських будівель та споруд», кадастровий номер 2323910100:01:019:0099, належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого реєстраційною службою Оріхівського районного управління юстиції Запорізької області 05 червня 2014 року. У відповідності зі ст.55Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Тобто, з аналізу вказаних вище правовстановлюючих документів та положень статті 356 ЦК України вбачається, що позивачка та відповідачі є суб`єктами спільної часткової власності. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Положеннями статті 364 цього ж Кодексу встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них». Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна від 18 червня 2007 року № 55. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. За умовами ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом роз`яснень Пленуму Верховного Суду України наведених в п.14 постанови від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", об`єкт нерухомого майна, який є спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі (виділу частки з нього), якщо можливо виділити сторонам ізольовані приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі приміщення або які можна переобладнати в такі. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями, якщо про це заявлено позов. Правова позиція ВСУ з цього приводу висловлена у справі № 6-12цс13, яка гласить, що відповідно до ст.358ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток сп`іввласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Системний аналіз правових норм статей183,358,364 ЦК Українидає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності,є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Оскільки учасники спільної часткової власності мають право власності на зазначене майно пропорційно своїй частки в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен виділити його співвласнику таку частину житлового будинку та нежитлових будівель, яка відповідає розміру та вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Такий висновок щодо застосування відповідних норм права викладено у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 545/3753/16-ц, провадження № 61-40289 св 18. Відповідно до висновку експерта №12/21 від 20.11.2021 року технічна можливість поділу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] в частках 1/3 та 2/3 існує та експертом запропоновано наступний варіант розділу житлового будинку та земельної ділянки: власнику 1/3 частини домоволодіння виділяються наступні приміщення в житловому будинку «А» (експлікація приміщень згідно БТІ, Додаток №1, забарвлено на схемі жовтим кольором): житлова №3 - площею 14,6м2; житлова №4 - площею 10,6м2; Всього 25,2м2 . Крім того, 1-му співвласнику виділяються наступні дворові господарські споруди: частина паркану №1 протяжністю 12,89п.м, ворота з хвірткою №2. 2-му співвласнику - власнику 2/3 частини домоволодіння виділяються наступні будівлі та споруди (експлікація приміщень згідно БТІ, Додаток №1, забарвлено на схемі синім кольором): коридор №1-площа 5,3 м2; вітальня №2-площа 11,9м2; житлова №5- площа 8,0 м2; ванна №6-площа 3,8м2; коридор №7-площа 2,2 м2; кухня №8-площа 11,6 м2; житлова №9- площа 16,2 м2. Всього 59,0м2. Крім того, 2-му співвласнику виділяються наступні дворові господарські будови і споруди: ганок «Кр», ганок «Кр'», вбиральня «Б», частина паркану №1 протяжністю 4,15п.м. Враховуючи, що позивачу належить 1/3 частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , за висновком щодо технічної можливості поділу (виділу) даний житловий можливо поділити в частках 1/3 та 2/3, які можуть експлуатуватися окремо, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог щодо виділення її в окрему одиницю.. Щодо позовних вимог визнання за [PERSON] право власності на 1/3 частину земельної ділянки у [ADDRESS] , на якій розташовані належні їй житлові приміщення у житловому будинку та господарські споруди з виділом цієї частки в натурі ( згідно схеми викладеної в додатку №2 до висновку експерта № 12/21 від 20.11.2021р.) та правом реєстрації у відповідних органах. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом була витребувана з архіву суду цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про захист права на спадкове майно( 2/323/275/20). Відповідно до спадкової справи після померлої [PERSON] , яка знаходилася у вищезазначеній цивільній справі , до складу спадщини входила Ѕ частка житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] до спадкової маси не входила. Відповідно до Договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою від 14.07.1978 року [PERSON] була виділена земельна ділянка для будівництва індивідуального житлового будинку площею 467 кв.м. за адресою: [ADDRESS] .( Справа 2/323/275/20) а.с.17-21/. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, земельна ділянка площею 0,045га за адресою: [ADDRESS] , цільового призначення «для будівництва і обслуговування господарських будівель та споруд(присадибна ділянка)», кадастровий номер 2323910100:01:019:0099, належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого реєстраційною службою Оріхівського районного управління юстиції Запорізької області 05 червня 2014 року./а.с.10-15/. Як вбачається з матеріалів справи державний акт на земельну ділянку відсутній. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16). Отже, спірна земельна ділянка, на якій розміщено жилий будинок не мала статусу спільного сумісного майна подружжя, та набута за життя [PERSON] внаслідок безоплатної йому передачі у власність. Право позивача самим фактом передачі земельної ділянки у власність відповідача до виникнення у неї права на нерухоме майно, що розташоване на частині цієї земельної ділянки, не порушене і право користування земельною ділянкою, яке належить відповідачу, до них на підставі статті 120 ЗК України не перейшло. Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 12 серпня 2020 року по справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004 св 18). Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою уст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо визнання за [PERSON] право власності на 1/3 частину земельної ділянки у [ADDRESS] ,так з набуттям позивачкою права власності на 1/3 частку житлового будинку, що розташований на спірній земельній ділянці, до нею, як до нового власника цього нерухомого майна, в силу положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України не перейшло право власності на земельну ділянку, оскільки спадкодавець не мала права власності або користування на цю земельну ділянку.

Outcome: partial