Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

26 січня 2022 року [PERSON] звернулася до суду із заявою, поданою в порядку окремого провадження, просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] та визначити заходи тимчасового обмеження його прав відповідно до ст. 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". В обґрунтування заяви вказує на те, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] був її співмешканцем, з яким вона не проживає. Під видом спілкування з дітьми [PERSON] постійно приходить до неї додому та вчиняє сварки. Заявниця потерпає від насильства зі сторони [PERSON] вже протягом тривалого часу, його поведінка негативно впливає на її здоров`я та працездатність. Після скандалів, сварок, образ та погроз з боку [PERSON] вона перебуває у пригніченому стані. Вона неодноразово зверталася за захистом до правоохоронних органів, а саме: 30 травня 2021 року; 29 серпня 2021 року; 27 грудня 2021 року. Так, постановою Михайлівського районного суду Запорізької області від 25 червня 2021 року, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та призначено адміністративне стягнення у виді 30 годин громадських робіт. Крім того, 27 грудня 2021 року [PERSON] вчинив домашнє насильство в сім`ї відносно [PERSON] , а саме: розбив вікно в будинку, пошкодив двоє дверей, розбив мобільний телефон, погрожував розправою. Враховуючи таку поведінку колишнього співмешканця, вона звернулась до суду із заявою в якій просить видати обмежувальний припис, яким вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] та покладення на нього певних обов`язків: заборонити перебувати в місці її проживання; заборонити наближатися на відстань менше 300 м до місця її проживання; заборонити вести телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати її. Всі обмеження заявник просить застосувати строком на 6 місяців. Ухвалою суду від 26 січня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку окремого провадження. В судовому засіданні заявник [PERSON] наполягала на задоволенні її заяви. Пояснила, що страждає від домашнього насильства з боку колишнього співмешканця. Вона неодноразово зверталась до органів поліції з цього приводу і заінтересована особа притягувалась до адміністративної відповідальності за домашнє насильство. Зараз [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , а вона з дітьми за адресою: [ADDRESS] . Останній раз, факт домашнього насильства з боку [PERSON] мав місце 27.12.2021 року. Просила задовольнити її заяву. Представник заявника [PERSON] наполягала на задоволенні заявлених вимог та просила їх задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] пояснив, що після розірвання стосунків дійсно мають місце конфлікти між ним та [PERSON] , але остання також причетна до їх виникнення. Він дійсно притягувався до адміністративної відповідальності за домашнє насильство, відбував адміністративне стягнення у виді громадських робіт. Не заперечував проти задоволення заяви в частині заборони приходити за місцем проживання [PERSON] , але наполягав на своєму праві спілкуватися з дітьми, спілкуватися телефоном з [PERSON] щодо дітей. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, приходить до висновку про можливість часткового задоволення вимог на таких підставах: Так, судом було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] певний час проживали разом, шлюб між ними не був укладений. Вони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На теперішній час сімейні стосунки [PERSON] та [PERSON] не підтримують, діти залишилися проживати з матір`ю. Протягом 2021 року [PERSON] вчиняв домашнє насильство щодо своєї колишньої співмешканки [PERSON] . Зокрема, постановою Михайлівського районного суду Запорізької області від 25 червня 2021 року справа № 321/875/21, провадження № 3/321/364/2021, [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та призначено адміністративне стягнення у виді 30 годин громадських робіт. В постанові зазначено, що 30 травня 2021 року приблизно о 22 год. 30 хв. [PERSON] вчинив домашнє насильство по відношенню до колишньої співмешканки [PERSON] , психологічного та економічного характеру, а саме розбив вікно, висловлювався нецензурною лайкою в її адресу. 27 грудня 2021 року [PERSON] знову вчинив домашнє насильство відносно [PERSON] . Так, згідно із довідкою по результати розгляду повідомлення від 27 грудня 2021 року, в ході перевірки було встановлено, що [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, прийшов до колишньої співмешканки [PERSON] , розбив вікно, пошкодив двері, розбив мобільний телефон та погрожував розправою. Внаслідок сварки тілесні ушкодження ніхто не отримав. Було складено оцінку ризиків, рівень середній. Відносно [PERSON] було складено заборонний припис на дві доби. Вказані обставини підтвердила [PERSON] та не заперечував [PERSON] . Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушення прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства. Невжиття своєчасних обмежувальних заходів стосовно кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до частини першої статті 24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 9 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18). Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" на строк від одного до шести місяців. Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. В ході судового розгляду, було встановлено, що [PERSON] вчиняє відносно [PERSON] психологічне та економічне насильство. Заявник неодноразово зверталася до правоохоронних органів із заявою про вчинення відносно неї протиправних дій [PERSON] . Останній був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, постановою суду від 25 червня 2021 року. За результатами перевірки за заявою [PERSON] від 27 грудня 2021 року працівниками поліції кваліфіковано дії [PERSON] за ст. 173-2 КУпАП. Ураховуючи викладене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши характер вчинених заінтересованою особою протиправних дій, ризики їх продовження та вірогідність повторного вчинення останнім домашнього насильства, а також нагальну необхідність захисту прав заявника від насильства, приходить до висновку про можливість застосування до [PERSON] обмежувального припису. Водночас, суд звертає увагу, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функції і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Враховуючи, що в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження факти переслідування [PERSON] своєї співмешканки [PERSON] , суд не вбачає необхідності у застосуванні заборони телефонних переговорів та переслідувань. Окрім того, суд наголошує, що обмежувальний припис, яким визначено заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] , ніяким чином не позбавляє прав батька на прийняття участі у вихованні та спілкуванні з його дітьми, а якщо ці права порушуються чи не визнаються заявником, то вони підлягають захисту у визначеному законом судовому порядку. Зважаючи на наведені вище обставини, суд вважає доведеним факт, що [PERSON] вчиняє домашнє насильство щодо заявника, а тому є висока вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту [PERSON] необхідно видати обмежувальний припис відносно [PERSON] , шляхом заборони йому перебувати у місці проживання [PERSON] і наближатися на відстань менше 300 м до її місця проживання, строком на 4 місяці.

Outcome: partial