Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

У лютому 2021 року позивачі [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] , [INFO] , що проживає за адресою: [ADDRESS] ) та [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] , [INFO] , що проживає за адресою: [ADDRESS] ) звернулися до суду з позовом до Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, третя особа: Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, в якому просили суд: - скасувати рішення виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області від 11.01.2000 року № 9 в частині «Про передачу у приватну власність земельних ділянок в селі Софіївська Борщагівка» згідно додатку № 1 до даного рішення на прізвище: [PERSON] , адреса проживання: [ADDRESS] , місце розташування земельної ділянки: [ADDRESS], площа 0,315 ; мета приватизації: обслуговування ж/б ведення підс. госп.; - визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії I-КВ № 002133, виданого Софіївсько-Борщагівською сільською радою 21 березня 2000 року на підставі рішення виконкому Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 11 січня 2000 року за № 9, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1416, земельна ділянка площею 0,3352 га, наданої для ведення особистого підсобного господарства та індивідуальну житлову забудову, що знаходиться в [ADDRESS] на ім`я [PERSON] ; - зобов`язати Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру скасувати запис в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1416; - визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за Законом посвідчене державним нотаріусом Холодницькою В.О., Першої Київської обласної державної нотаріальної контори 13 грудня 2008 року, у спадковій справі № 636 за 2008 рік, зареєстровано в реєстрі № 2-3318, виданого на спадкове майно, [PERSON] , померлого [INFO] , на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , по 1/3 частки що складається із земельної ділянки площею 0,3352 га, наданої для ведення особистого підсобного господарства та індивідуальну житлову забудову, що знаходиться в [ADDRESS] , належної померлому, на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії І-КВ № 002133, виданого Софіївсько-Борщагівською сільською радою 21 березня 2000 року на підставі рішення виконкому цієї ж сільради від 11 січня 2000 року за № 9, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1416. Позивачі обґрунтовують свої позовні вимоги наступними обставинами та нормами права. [INFO] померла бабуся позивачів [PERSON] , у зв`язку із чим відкрилася спадщина щодо домоволодіння, яке знаходилося за адресою: [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер 2-2598, виданого 20 вересня 1991 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори, позивачі успадкували відповідне домоволодіння. Зазначене домоволодіння було розташоване на земельній ділянці присадибних земель колгоспу « Совки ». Станом на 24 січня 1991 року, відповідна присадибна земельна ділянка перебувала на праві користування у [PERSON] . Після розформування колгоспу «Совки» вказана земельна ділянка належала до комунальної власності Софіївсько-Борщагівської сільської Ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області (правонаступником якої є Борщагівська сільська рада Бучанського району Київської області, яка є відповідачем по справі). Після прийняття у спадщину зазначеного вище домоволодіння, згадана присадибна земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , перейшла до позивачів на праві постійного користування. 17 липня 2020 року позивачі здійснили державну реєстрацію права власності на вказане домоволодіння (житловий будинок), яке розміщене на згаданій вище присадибній земельній ділянці, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . У січні 2021 року під час проведення обмірів земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , позивачами було виявлено наявність на такій земельній ділянці іншої земельної ділянки, загальною площею 0,3352 га, яка була приватизована у 2000 році батьком позивачів, [PERSON] , на підставі рішення Виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області від 11 січня 2000 року № 9 та Державного акта на право приватної власності на землю серії I-КВ № 002133, виданого на ім`я [PERSON] Софіївсько-Борщагівською сільською радою народних депутатів 21 березня 2000 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1416. Зважаючи на вказані обставини, позивачі, посилаючись на ст.ст. 15, 16, 386, 391, 392, 393 ЦК України та ст.ст. 152, 153, 155, 158 ЗК України, стверджують про порушення зазначеними актами органу місцевого самоврядування щодо передачі у приватну власність їх батька [PERSON] земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , прав позивачів на присадибну земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 лютого 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі за вказаним позовом, задоволено клопотання позивачів про витребування доказів, витребувано у державного нотаріуса Холодницької В.О., Першої Київської обласної державної нотаріальної контори за адресою: 08140, Київська обл., Києво-Святошинський район, село Білогородка, вулиця Володимирська, 33, спадкову справу № 636 за 2008 рік щодо померлого [PERSON] . Цією ж ухвалою підготовче судове засідання призначено на 15 березня 2021 року. 12 березня 2021 року до суду від [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] , [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] ) надійшли клопотання про залучення її до участі у справі в якості співвідповідача та заява про її вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. Необхідність залучення до участі у цій справі обґрунтована [PERSON] у вказаних процесуальних документах тими обставинами, що [PERSON] є спадкоємицею 1/3 частки земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з прийняттям нею спадщини за заповітом, вчиненим на її ім`я померлою [INFO] [PERSON] , яка, своєю чергою, успадкувала відповідну частку зазначеної земельної ділянки в 2008 році після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер в 2007 році. У зв`язку із цим, [PERSON] стверджує, що рішення у цій справі може вплинути на її права та законні інтереси, оскільки у випадку визнання недійсними оскаржуваних у цій справі актів Відповідача, вона втратить право на спадкове майно, яке було їй заповідане її померлою бабусею [PERSON] . Ухвалою від 15 березня 2021 року підготовче судове засідання було відкладено до 15 квітня 2021 року у зв`язку з неявкою в судове засідання позивачів та відповідача. В підготовчому засіданні, яке відбулося 15 квітня 2021 року, суд розглянув подані [PERSON] клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача та заяву про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. Відповідно до ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження-до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Оскільки залучення співвідповідача здійснюється за клопотанням позивача, а представник позивачів в судовому засіданні заперечувала проти залучення в якості співвідповідача [PERSON] , суд вирішив в задоволенні клопотання про залучення [PERSON] в якості співвідповідача відмовити. В той же час, з урахуванням положень ст. 53 ЦПК України, суд дослідивши матеріали справи та заяву [PERSON] про вступ у справу в якості третьої особи, вирішив за доцільне залучити [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] , [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] ) до участі в цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. Цією ж ухвалою суд встановив 15-денний строк з дня одержання ухвали за результатами цього судового засідання для реалізації [PERSON] права на подання до суду пояснень третьої особи щодо позову або відзиву. 07 травня 2021 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи [PERSON] щодо позову, до яких долучено ряд доказів. В своїх письмових поясненнях третя особа [PERSON] стверджує про необґрунтованість позовних вимог позивачів та вважає, що у суду відсутні правові підстави для задоволення позову. Серед іншого, третя особа [PERSON] вказує, що 17 жовтня 2019 року її бабуся [PERSON] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] , вчинила заповіт на ім`я третьої особи [PERSON] . Відповідно до заповіту, [PERSON] заповіла третій особі [PERSON] 1/3 частки земельної ділянки, належної [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Холодницькою В.О. , державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори, 30 грудня 2008 року за реєстровим № 2-3302, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаним свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим [PERSON] в 2008 році, державним нотаріусом Першої Київської обласної державною нотаріальної контори Холодницькою В.О. посвідчено, що [PERSON] 30 грудня 2008 року успадкувала 1/3 частку майна [PERSON] (її чоловіка), який помер [INFO] , а саме: земельна ділянка площею 0,3352 га, надана для ведення особистого підсобного господарства та під індивідуальну житлову забудову, що знаходиться в [ADDRESS] , належна [PERSON] на підставі оскаржуваного у цій справі Державного акта на право приватної власності на землю серії І-КВ № 002133, виданого Софіївсько-Борщагівською сільською радою 21 березня 2000 року на підставі оскаржуваного у цій справі рішення виконкому цієї ж сільради від 11 січня 2000 року за № 9. [INFO] [PERSON] померла, в результаті чого, 27 травня 2020 року була відкрита спадкова справа № 01/2020. 3 червня 2020 року третя особа [PERSON] подала до матеріалів спадкової справи заяву, відповідно до якої вона прийняла спадщину щодо спадкового майна згідно із заповітом, вчиненим її бабусею [PERSON] 17 жовтня 2019 року. Третя особа [PERSON] в письмових поясненнях також стверджує про те, що після того, як позивачам стало відомо про заповіт, вчинений їх матір`ю ( [PERSON] ) на її ім`я, позивачі вчиняють дії, направлені на унеможливлення оформлення [PERSON] права власності на успадковану частку земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, третя особа [PERSON] стверджує про незаконність здійсненої позивачами в липні 2020 року державної реєстрації права власності на одну із будівель, розташованих на зазначеній земельній ділянці, із присвоєнням такій будівлі іншої адреси ( [ADDRESS] ). Також в письмових поясненнях третя особа [PERSON] наводить доводи на спростування позиції позивачів щодо порушення їх прав на присадибну земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Так, третя особа [PERSON] стверджує, що земельної ділянки за такою адресою не існує, та, відповідно, у позивачів не існує жодних речових прав на земельну ділянку за цією адресою. На думку третьої особи, це свідчить про відсутність у позивачів будь-яких порушених оскаржуваними у цій справі актами органу місцевого самоврядування речових прав на землю. Ухвалою суду від 30.06.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 26.08.2021 року до суду від представника позивачів надійшли додаткові пояснення по справі, згідно яких остання підтримала задоволення позовних вимог повністю. 16.09.2021 року від представника третьої особи [PERSON] надійшли додаткові пояснення, згідно яких останній заперечив проти задоволення позовних вимог. 25.01.2022 року до суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення на отримання документи, згідно яких останній просив здійснювати розгляд без участі представника відповідача, не заперечив проти задоволення позовних вимог. У судовому засідання 26.01.2022 року представник позивачів підтримала задоволення позовних вимог повністю, третя особи [PERSON] та її представники заперечили проти задоволення позовних вимог повністю. Суд, заслухавши позицію учасників справи та дослідивши матеріали справи, встановив, що у даній справі мають місце наступні фактичні обставини, які підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. На підставі рішення № 9 від 11 січня 2000 року, прийнятого Виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівською сільською радою народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області (правонаступником якого є відповідач у справі - Борщагівська сільська рада Бучанського району Київської області), [PERSON] , який проживав за адресою: [ADDRESS] , було передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства та індивідуальної житлової забудови, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі зазначеного рішення, 21 березня 2000 року Софіївсько-Борщагівською сільською радою народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії I-КВ № 002133, яким посвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,3352 га для ведення особистого підсобного господарства та індивідуальної житлової забудови, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний державний акт на право приватної власності на землю зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1416. [INFO] [PERSON] помер. 30 грудня 2008 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державною нотаріальної контори, Холодницькою В.О., на ім`я [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] , дружина [PERSON] ), [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] , син [PERSON] ) та [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] , дочка [PERSON] ) були видані свідоцтва про право на спадщину за законом (свідоцтва зареєстровані в реєстрі за № 2-3302, № 2-3318, № 2-3310), якими посвідчено, що кожна із вказаних осіб є спадкоємцем 1/3 (одна третя) частки наступного спадкового майна: земельна ділянка площею 0,3352 га, наданої для ведення особистого підсобного господарства та індивідуальної житлової забудови, що знаходиться в [ADDRESS] , належної померлому [PERSON] , на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії I-КВ № 002133, виданого Софіївсько-Борщагівською сільською радою 21 березня 2000 року на підставі рішення цієї ж сільради від 11 січня 2000 року за № 9, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю під № 1416. Як вбачається з матеріалів справи, 17 жовтня 2019 року [PERSON] на випадок своєї смерті вчинила заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васьківською В.С., на ім`я [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ). Відповідно до даного заповіту, [PERSON] на випадок її смерті, зробила розпорядження щодо заповіту [PERSON] 1/3 частки земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належної [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Холодницькою В.О. 30 грудня 2008 року за реєстровим № 2-3302. [INFO] [PERSON] померла, внаслідок чого 27 травня 2020 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ласкаржевською І.З. було відкрито спадкову справу № 01/2020. 3 червня 2020 року [PERSON] подала до нотаріуса заяву, відповідно до якої вона прийняла спадщину за заповітом, вчиненим [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, 17 липня 2020 року державним реєстратором Данилівської сільської ради Васильківського району Київської області Пархомчук Анною Василівною до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено записи про проведення державної реєстрації права власності [PERSON] (1/2 частка) та [PERSON] (1/2 частка) на житловий будинок загальною площею 72,5 кв. м, розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з даними, вказаними в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підставою для державної реєстрації вказаного будинку зазначено свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 2-2598, видане 20.09.1991 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Апишковою З.І. Як вбачається з матеріалів справи, підтверджується позивачами і третьою особою [PERSON] , житловий будинок, щодо якого 17 липня 2020 року за позивачами було здійснено державну реєстрацію права власності та адресою якого вказано: [ADDRESS] , є однією із будівель, розташованих на сформованій земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Вказана обставина, серед іншого, також підтверджується наявними в матеріалах судової справи матеріалами технічної інвентаризації № 1183, яку 3 липня 2020 року було складено на замовлення позивача [PERSON] . Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» за результатами здійснення технічної інвентаризації вказаної житлової будівлі. Зокрема, як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи, на підтвердження наявності у позивачів речових прав на земельну ділянку під відповідним житловим будинком [PERSON] до матеріалів інвентаризаційної справи було долучено копію оскаржуваного у цій справі державного акту на право приватної власності на землю серії I-КВ № 002133, яким підтверджено право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,3352, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Зважаючи на здійснення в липні 2020 року державної реєстрації права власності на житловий будинок, який фактично розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , позивачі стверджують, що державний акт на право приватної власності на землю серії I-КВ № 002133, який 21 березня 2000 року було видано на ім`я їх батька [PERSON] , що помер в 2007 році, порушує права позивачів на земельну ділянку під відповідним житловим будинком, зареєстрованим у липні 2020 року (адресою якого вказано: [ADDRESS] ). У зв`язку із цим, позивачі звернулися до суду із даним позовом, яким просять суд скасувати рішення № 9 від 11 січня 2000 року, прийняте Виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області, в частині передачі їх померлому батьку [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,3352 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , визнати недійсним відповідний державний акт на право приватної власності, виданий на ім`я [PERSON] , визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину, які в 2008 році були видані позивачам та їх померлій у травні 2020 року матері [PERSON] щодо успадкування ними по 1/3 частки вказаної земельної ділянки після смерті [PERSON] , а також зобов`язати Державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру скасувати запис в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 1416 щодо вказаної земельної ділянки. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачі посилаються на ст.ст. 386, 391, 392, 393 ЦК України та ст.ст. 152, 153, 155, 158 ЗК України. Суд, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, що обґрунтовується наступним. Згідно з частиною 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених положень ЦПК України та ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь-яке право особи, а саме порушене, невизнане або оспорюване. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 1 ст. 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частинами 1 та 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно з частиною 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. В свою чергу, частиною 3 ст. 152 ЗК України закріплено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Крім того, ст. 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно з частиною 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Із системного аналізу наведених положень ЦК України та ЗК України вбачається, що підставами для визнання акта органу місцевого самоврядування недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав власності відповідної особи на земельну ділянку. При цьому, законодавством передбачено, що акт органу місцевого самоврядування може визнаватися недійсним лише у випадку, коли він порушує права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою (стаття 155 ЗК України), а визнаватися незаконним та скасовуватися правовий акт органу влади чи місцевого самоврядування може лише за позовом власника майна у випадку невідповідності закону чи порушення прав власника (стаття 393 ЦК України). Така позиція узгоджується з позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеній в постанові від 5 квітня 2021 року у справі № 567/518/17-ц. Ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визначення (частина перша статті 82 ЦПК України). З огляду на викладене та з урахуванням предмета та підстав позову, заявленого позивачами, предметом доказування у даній справі є фактичні обставини стосовно ймовірного порушення оскаржуваними актами органами місцевого самоврядування прав позивачів як власників присадибної земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Так, у позовній заяві позивачі стверджують, що в 1991 році, у зв`язку з прийняттям ними у спадщину після смерті [PERSON] домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , у постійне користування позивачів також перейшла присадибна земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , на якій таке домоволодіння (житловий будинок щодо якого 17 липня 2020 року було здійснено державну реєстрацію права власності) розташоване. Вивчивши наявні в матеріалах справи докази та чинне у період існування спірних правовідносин законодавство, суд констатує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження існування певної присадибної земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , та наявності у позивачів речових прав на таку земельну ділянку. 15 березня 1991 року Постановою Верховної Ради Української РСР "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" було введено в дію Земельний кодекс Української РСР, прийнятий Верховною Радою Української РСР 18 грудня 1990 року. Згідно зі ст. 17 Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року, надання земельних ділянок у володіння або користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів. У рішеннях про надання земельних ділянок у володіння або користування зазначається мета, для якої вони відводяться. Відповідно, до ст. 23 Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року, право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. Форми державних актів встановлюються Верховною Радою Української РСР. Відповідно, до статті 22 Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року, право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання наданої земельної ділянки (в тому числі і на умовах оренди) до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право володіння або право користування землею, забороняється. З аналізу наведених положень законодавства слідує, що належним доказом, який підтверджував виникнення у особи права постійного користування земельною ділянкою в період дії Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року, тобто, до 1 січня 2002 року, був державний акт на право постійного користування землею, який мав відповідним чином затверджену форму та видавався після встановлення меж відповідної земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому, позивачі, стверджуючи про отримання ними у постійне користування земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , не долучили до матеріалів справи жодного належного та допустимого доказу, який посвідчував би наявність у них речових прав на таку земельну ділянку, визначав би межі такої земельної ділянки, її цільове призначення та конфігурацію. Крім того, доводи позивачів з приводу автоматичного переходу до них речових прав на зазначену присадибну земельну ділянку в порядку спадкування після смерті [PERSON] є також необґрунтованими. Так, станом на 24 січня 1991 року, тобто на дату відкриття спадщини після смерті [PERSON] , земельні відносини регулювалися Земельним кодексом Української РСР, прийнятим 08 липня 1970 року (в редакції від 25 жовтня 1988 року, яка була чинною до 15 березня 1991 року). Відповідно до статті 106-1 Земельного кодексу Української РСР від 8 липня 1970 року (в редакції від 25 жовтня 1988 року), перехід права власності на жилий будинок, розташований у сільському населеному пункті, не тягне за собою переходу права користування присадибною земельною ділянкою. Надання присадибної земельної ділянки особі, до якої перейшло право власності на жилий будинок, провадиться на загальних підставах відповідно до вимог цього Кодексу. У випадках переходу в спадщину права власності на розташований у сільському населеному пункті жилий будинок до спадкоємців, якщо вони не мають права на одержання в установленому порядку присадибної земельної ділянки, а також придбання громадянами, які постійно проживають у містах і селищах міського типу, жилого будинку в сільській місцевості для сезонного або тимчасового проживання або наявності, у них у цій місцевості жилого будинку на праві особистої власності, який вони бажають використовувати для зазначеної мети, цим особам надається у користування земельна ділянка для утримання жилого будинку і виробництва сільськогосподарської продукції в порядку і розмірах, що визначаються законодавством Союзу РСР. Таким чином, у випадку, якби [PERSON] дійсно володіла певними речовими правами на присадибну земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , успадкування позивачами прав на домоволодіння не могло потягнути за собою автоматичний перехід права користування на таку присадибну земельну ділянку під відповідним домоволодінням. Позивачі мали би право отримати право користування такою земельною ділянкою на загальних підставах, чого, як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, також здійснено не було. Підсумовуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позивачами не доведено існування за адресою: [ADDRESS] , певної земельної ділянки як об`єкта цивільних прав (з визначенням її меж, цільового призначення, конфігурації) та наявність у позивачів речових прав на земельну ділянку за такою адресою. У зв`язку із цим, суд приходить до висновку про відсутність у позивачів правових підстав ствержувати, що оскаржуваними у цій справі актами органу місцевого самоврядування будь-яким чином були порушені їх права як власників земельної ділянки. Як наслідок, це виключає можливість задоволення позовних вимог про скасування рішення Виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області від 11 січня 2000 року в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,3352 га за адресою: [ADDRESS] , та визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю серії I-КВ № 002133, виданий на ім`я [PERSON] Софіївсько-Борщагівською сільською радою народних депутатів 21 березня 2000 року. Оскільки інші позовні вимоги, заявлені у цій справі, є похідними від вказаних вище позовних вимог щодо оспорення актів органу місцевого самоврядування, суд також приходить до висновку про відмову у задоволенні таких похідних вимог. Крім вищевикладеного, за результатами вивчення матеріалів справи, суд також приходить до наступного висновку. Згідно з пунктом 6 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є, по своїй суті, нормами прямої дії. Добросовісність (пункт 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Так, в позовній заяві позивачі стверджують, що вони нібито дізналися про порушення власних прав на землю у січні 2021 року з огляду на проведення геодезичних робіт за адресою зареєстрованого у липні 2020 року житлового будинку: [ADDRESS] . Проте, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що відповідні доводи позивачів не відповідають дійсним обставинам справи. Згідно з паспортними даними позивачів, які були долучені ними до матеріалів цієї справи, [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , з жовтня 1996 року по дату звернення до суду, а [PERSON] зареєстрована за цією ж адресою із серпня 1989 року по дату звернення до суду. При цьому, як вбачається зі змісту оскаржуваного у цій справі державного акта на землю, виданого у березні 2000 року їх батьку [PERSON] , останній також проживав за цією ж адресою: [ADDRESS] . Крім того, як видно зі змісту оскаржуваних у цій справі свідоцтв про право на спадщину, які були 30 грудня 2008 року видані позивачам та [PERSON] (щодо успадкування ними прав на 1/3 частку (кожному) земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] ), позивачі та [PERSON] на момент видачі таких свідоцтв, всі разом проживали за все тією ж адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позивачі задовго до прийняття оскаржуваних актів органу місцевого самоврядування, в період прийняття таких актів та в подальшому проживали однією сім`єю з їх батьками ( [PERSON] (помер у 2007 року) та матір`ю [PERSON] (померла у 2020 році)) в тому ж будинку за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, суд критично оцінює доводи позивачів стосовно того, що їм стало відомо про наявність оскаржуваних актів органу місцевого самоврядування лише у січні 2021 року. Крім того, такі доводи позивачів спростовуються також наступним. Як встановлено судом, в 2008 році позивачі та [PERSON] (дружина померлого [PERSON] ) прийняли спадщину після смерті [PERSON] - по 1/3 частки земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кожному в порядку спадкування за законом. Даний факт підтверджується оскаржуваними у цій справі свідоцтвами про право на спадщину, які були отримані позивачами та [PERSON] 30 грудня 2008 року. У вказаних свідоцтвах про право на спадщину прямо зазначено на підставі яких документів померлий [PERSON] отримав у приватну власність зазначену земельну ділянку, а саме: в свідоцтвах зазначені реквізити оскаржуваних у цій справі актів Відповідача. Крім того, як також встановлено судом, для проведення технічної інвентаризації житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , у липні 2020 року позивачами до Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» подано оскаржуваний у цій справі Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , виданий на ім`я їх батька [PERSON] в березні 2000 році. Наведені обставини, які підтверджені наявними в матеріалах справи доказами, спростовують доводи позивачів про те, що вони дізналися про наявність оскаржуваних актів органу місцевого самоврядування лише у січні 2021 року. Таким чином, незважаючи на обізнаність позивачів про наявність вказаних актів відповідача, якими, на їх думку, порушуються їх речові права на землю, позивачі до лютого 2021 року не здійснювали дій щодо оспорення таких правових актів. Більше того, в 2008 році позивачі прийняли у спадщину по 1/3 частки земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , та в подальшому протягом більше 12 років не здійснювали заходів щодо оскарження ні таких свідоцтв, ні актів відповідача, чим фактично висловили свою згоду з відсутністю у них будь-яких порушених прав на землю. З огляду на вищевикладене, суд наголошує, що позивачі пов`язані своїм попереднім рішенням і не вправі його змінити згодом залежно від обставин, які з тих чи інших причин чи міркувань не влаштовують позивачів. Спроби позивачів згодом здійснити право на оспорення зазначених актів органу місцевого самоврядування суперечать попередній явно вираженій поведінці позивачів і мають призводити до припинення зазначеного права на оспорення. Такий підхід слідує із необхідності дотримання учасниками цивільного обороту однієї із основоположних засад цивільного законодавства, закріпленої в ст. 3 ЦК України - принципу добросовісності. Усі інші доводи та твердження учасників судового розгляду не спростовують вищевикладених висновків суду. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які учасники судового розгляду посилалися як на підстави своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Враховуючи, що у вимогах позову відмовлено, суд

Outcome: dismissed