Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

У липні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути солідарно з [PERSON] (іпн [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) та [PERSON] (іпн [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] (іпн [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) заборгованість за Договором позики у вигляді розписки від 24.07.2018 року в розмірі 6 400 доларів США, 3 % річних у розмірі 568,11 доларів СІІІА, а разом 6 968,11 доларів США; Судові витрати по розгляду справи покласти на відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24.07.2018 року між [PERSON] та [PERSON] (Відповідач 1) був укладений Договір позики у вигляді розписки. Відповідно до умов Договору позики, Відповідач 1 отримав у борг від Позивача грошові кошти в розмірі 8 000 доларів США та взяв на себе обов`язок повернути грошові кошти у строк до 08 серпня 2018 року. Договір позики (розписка) є підтвердженням факту передачі Позивачем та прийняття у власність Відповідачем 1 грошових коштів у сумі 8 000 доларів США. [PERSON] здійснив лише часткове повернення отриманих в борг коштів. Так 08 серпня 2018 року, [PERSON] здійснив повернення грошових коштів в розмірі 1 600 доларів США. Грошові кошти за Договором позики брались Відповідачем 1 у борг для подальшого використання на потреби сім`ї. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, мають троє спільних дітей. На момент укладення Договору позики, Відповідач 1 зазначав, що грошові кошти потрібні на потреби сім`ї, а саме закриття питань пов`язаних із потребами сім`ї, народженням третьої дитини в сім`ї, оренди нового більш комфортабельного житла (квартири). На підтвердження згоди на укладення та обізнаності Відповідача 2 - [PERSON] про укладення Договору позики та на підтвердження, що грошові кошти отримані за Договором позики будуть використанні на потреби сім`ї Відповідачами було надано Позивачу копії правовстановлюючих документів на належне їм нерухоме майно. Таким чином, Відповідач 2 висловив свою згоду на укладення Відповідачем 1 Договору позики, а також дана обставина підтверджує обставину, що [PERSON] (Відповідач 1) отримував грошові кошти за Договором позики з метою використати їх на потреби сім`ї. Передаючи правовстановлюючі документи на належне нерухоме майно, Відповідачі своїми діями передали належне їм майно як забезпечення, гарантії виконання Відповідачем 1 своїх зобов`язань по поверненню грошових коштів отриманих останнім за Договором позики. Розписка від 24.07.2018 року, написана власноручно Відповідачем 1, підтверджує факт укладення договору позики у вигляді розписки між [PERSON] та [PERSON] , а також підтверджує факт отримання останнім від Позивача грошових коштів в розмірі 8 000 доларів США. Станом на момент звернення позивача до суду відповідачами не було виконано обов`язку з повернення коштів, на момент пред`явлення позовної заяви заборгованість Відповідачів перед Позивачем складає 6 400 доларів США, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з позовом. В судове засідання позивач не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання, повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили, відзив на позов чи заяву про розгляд справи за їх відсутності суду, не надали. 06.10.2021 року, 20.10.2021 року, 09.11.2021 року, 09.12.2021 року відповідач [PERSON] на електронну адресу суду направляв клопотання про відкладення розгляду справи на більш пізній строк, обґрунтовуючи клопотання тим, що перебуває далеко за межами міста, та не може прибути в судове засідання. У зв`язку з тим, що відповідачем на протязі тривалого часу надавалися суду однакові клопотання про відкладення розгляду справи без зазначення доказів, конкретних фактів, які б підтверджували дійсну неможливість прибуття відповідача в судове засідання особисто або через представника, відсутність клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, суд приймає клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, як зловживання правами, направленими на затягування розгляду справи. Таким чином, у зв`язку з викладеним, судом відповідно до ч.4 ст.223, ст.ст.280,281 ЦПК України ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що за договором позики від 24 липня 2018 року року, оформленого в вигляді розписки між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , [INFO] [PERSON] отримав в борг від позивача кошти в сумі 8000 доларів США, які зобов`язувався до 08 серпня 2018 (арк.с.8). Відповідно до відміток проставлених на розписці від 27 липня 2018 року, [PERSON] отримав від [PERSON] 08 серпня 2018 року суму у загальному розмірі 1600 доларів США (арк.с.8). Відповідно до п.1 ч.1, ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тлумачення ч.4 ст.202, ч.2 ст.626, ст. 1046 ЦК дозволяє стверджувати, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 24 липня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого, позивач надав, а відповідач отримав в борг 8000 доларів США. Сторони домовилися про повернення боргу у строк до 08 серпня 2018 року. Сторонами договору позики дотримано загальних вимог ст.ст.207,208, 1047 ЦК України щодо форми договору, його істотних умов. [PERSON] в тексті договору було зазначено факт отримання коштів у сумі 8000 доларів США та вказано термін повернення грошей позикодавцю - [PERSON] . Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення правочину, а й передання грошової суми. Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року у постанові №6-50цс16. Враховуючи наведене, суд вважає письмовий договір позики від 24.07.2018 року, а також часткове погашення відповідачем [PERSON] боргу у сумі 1600 доларів США, про що на розписці наявна відмітка [PERSON] , надані позивачем на підтвердження зобов`язань боржника, є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобов`язання; ненадання доказів виконання договору позики згідно з положенням ч.3 ст.545 цього кодексу, зокрема оригіналу договору, свідчить про неповернення боргу відповідачем, тому є підстави для стягнення на користь позивача суми позики за вказаним договором з відповідача [PERSON] . Що стосується вимоги позивача про солідарне стягнення боргу з [PERSON] та [PERSON] , суд зазначає наступне. Тлумачення ч. 4 ст. 202, ч. 2 ст. 626, ст.1046 ЦК України дозволяє стверджувати, що договір позики є двостороннім правочином, він також є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Судом встановлено, що [PERSON] (Відповідач - 1) отримав у борг від [PERSON] 8000 доларів США, при цьому у розписці не зазначено, на які цілі була отримана позика та не вказано, що [PERSON] (Відповідач -2), як дружина надавала згоду на її отримання, при цьому надані позивачем копії документів на майно, не можуть бути прийняті, як доказ того, що грошові кошти у борг брало саме подружжя на потреби сім`ї та кошти витрачені на потреби сім`ї. Аналіз ч. 4 ст. 65 СК України свідчить про те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. В ухвалі від 19 липня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, акцентував увагу на необхідності встановлення того, чи були позичені кошти витрачені чоловіком в інтересах сім`ї. Проте, судом, в ході судового розгляду, не встановлено, що кошти в розмірі 8000 доларів США, одержані [PERSON] за договором позики, на потреби сім`ї та використані в інтересах сім`ї. Тому, суд вважає, що внаслідок укладення договору позики зобов`язання з повернення позики виникло саме у [PERSON] . Підстави для стягнення боргу у солідарному порядку з [PERSON] в судовому засіданні, не встановлені. Що стосується суми боргу, яку просив стягнути позивач у розмірі 6400 доларів США, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначена правова позиція міститься також у постанові Великої Палати Верховного Суду №14-446цс18 від 16 січня 2019 року. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Окрім того, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Також необхідно зазначити, що суд при розгляді справи встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/12665/14-ц від 4 липня 2018 року. Тобто, визначення гривневого еквіваленту суми стягнутих коштів у зобов`язанні вираженому в іноземній валюті на етапі вирішення спору є передчасним, та відбувається в рамках виконання судового рішення. Враховуючи викладене, а також зміст договору позики, яка вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України), а також з метою належного і однозначного тлумачення цього рішення суду, його належного і правильного виконання після набрання законної сили, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] борг за договором позики від 24.07.2018 року, саме в сумі 6400 доларів США, відповідно до визначеної сторонами договору позики суми отриманих коштів та валюти зобов`язання. Розглядаючи вимоги позивача про стягнення 3 % річних, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Таким чином неправомірними діями відповідача, пов`язаними з використанням коштів позивача було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку зі вказаними діями відповідача [PERSON] і підлягають повному відшкодуванню за рахунок відповідача [PERSON] . Розрахунок трьох відсотків річних за період з 09.08.2018 року по 23.07.2021 року є наступним - 6400 х3 х1080/365/100 = 568, 11 доларів США. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно них по сумі боргу та строку її повернення, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань стосовно позовних вимог є припущенням. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню частково з мотивів наведених у мотивувальній частині рішення. Отже, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суми боргу за договором позики у розмірі 6400 доларів США, та трьох відсотків річних у сумі 568, 11 доларів США. У задоволенні вимоги в частині стягнення боргу та 3% річних з відповідача [PERSON] слід відмовити. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 2325 грн. 83 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial