Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з позовом про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору №591053246 від 15 травня 2019 року недійсним. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що на початку 2021 року позивачці [PERSON] стало відомо про існування кредитного договору № 591053246 від 15 травня 2019 року, відповідно до якого зазначено, що між АТ «Альфа-Банк» та нею укладено Кредитний договір №591053246 від 15.05.2019 року, згідно з яким вона отримала кредит в розмірі 46458,00 грн. Згідно умов Договору позивачка зобов`язана щомісяця забезпечувати наявність на своєму поточному рахунку грошових коштів, яких буде достатньо для погашення щомісячного платежу по кредиту. Однак, станом на 18.02.2021 року її кредит прострочено на 33 дні, загальна сума простроченої заборгованості перед Банком складає 6008,10 грн., у тому числі штрафні нарахування 0,00 грн. Для погашення простроченої заборгованості їй необхідно було протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання цього повідомлення здійснити платіж. У випадку не виконання договірних зобов`язань, Банк буде змушений вимагати від неї дострокового повернення всієї суми кредиту, а також сплатити всі інші платежі, передбачені Договором. Крім того, Банк\~має право\~звернутися до\~колекторської компанії\~з метою\~стягнення заборгованості. Позивачка вважає, що кредитний договір № 591053246 від 15.05.2019 року є незаконним та таким, що суперечить нормам законодавства України, а отже є недійсним. [PERSON] стверджує, що кредитний договір із АТ «Альфа-Банк» № 591053246 від 15.05.2019 року не укладала, не підписувала, копія договору чи будь-яких інших документів у неї відсутні. Із цього приводу представником позивача адвокатом Єланським О.Г. було направлено 05 січня 2021 року адвокатський запит на адресу АТ «Альфа-Банк» з проханням надати копію Угоди про надання кредиту №591053246 від 15.05.2019 року (з усіма додатками до неї), укладеної між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] . Листом від 12.01.2021 року за вих. №2196-23.1.-б/б представнику позивача фактично було відмовлено у наданні запитуваних документів. Отже, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не надав [PERSON] , як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі другий примірник кредитного договору, повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. Крім того, договір не містить інформаційних даних щодо Графіку платежів, сукупної вартості кредиту та інших інформаційних даних щодо Графіку платежів, сукупної вартості кредиту та інших інформаційних даних, встановлених ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постановою Правління НБУ «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» №168 від 10.05.2007 року. Відповідно до ч.5 ст.19 вказаного Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Однак, оспорюваний кредитний договір №591053246 від 15.05.2019 року суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», що свідчить про його недійсність. В зв`язку з чим, просить \~ \~ \~ \~визнати кредитний договір №591053246 від 15.05.2019 року, укладений від імені [PERSON] , із АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ "АЛЬФА-БАНК" (AT "АЛЬФА-БАНК"), код ЄДРПОУ 23494714 недійсним; стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "АЛЬФА-БАНК" (АТ "АЛЬФА-БАНК"), код ЄДРПОУ 23494714, на користь держави судові витрати по справі. Представник відповідача Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» надіслав до суду правове обґрунтування щодо відмови у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що 15.05.2019 року між ПАТ Альфа Банк та [PERSON] було укладено кредитний договір № 591053246 у відповідності до якого позичальник отримала кредит в розмірі 46458,00 грн. Даний кредит було надано позичальникові на підставі Оферти на укладання угоди про надання кредиту, обслуговування кредитної карти та відкриття відновлюваної кредитної лінії. Згідно умов кредитного договору плата за користування кредитними коштами встановлена у розмірі 19,99 % річних, зі строком повернення до 15.05.2022 року. Відповідно до умов кредитного договору, підписанням договору Позичальник стверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі з вартістю кредиту, з умовами його надання, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з абсолютною процентною ставкою тощо. Договір підписано сторонами та частково виконано. Підпис позичальника міститься й на додатку №1 до кредитного договору, де детально розписана загальна сукупна вартість кредитування. Окрім того, як вбачається з заяви самої позивачки, новий кредит їй було надано для власних потреб в сумі 37000,00 грн., шляхом перерахування на поточний рахунок [NUMBER] , відкритий в АБ «Альфа-Банк», крім того, банк прокредитував позичальника в сумі 8658,00 грн., за договором страхування. Відтак, загальна\~сума кредиту\~становить 46458,00\~грн.\~Крім того,\~сторони вільні\~і у\~виборі дати\~укладення договору.\~Банк жодним\~чином не\~обмежував позивача\~у строках\~вчинення правочину.\~Якщо він\~не встиг\~ознайомитись із\~умовами поданої\~ним же\~Оферти та\~наданого Банком\~Акцепту (які\~є абсолютно\~ідентичними)\~він мав\~абсолютне право\~укласти Договір\~після повного\~ознайомлення -\~на наступний\~день,\~через тиждень,\~через рік,\~або ж\~не укладати\~його зовсім.\~Отже,\~якщо позивач\~свідома,\~доросла,\~дієздатна людина,\~не мала\~бажання детально\~вивчити документи,\~які особисто\~підписувала,\~то інша\~сторона договору\~не має\~нести за\~це відповідальність. Жодних зауважень чи застережень у позивача на момент укладення та підписання договору не було. Підписання свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов`язки, зазначені у договорі. Позивачка особисто підписала даний договір, зауваження та будь-які заперечення при підписанні не висловлювала, ніякого фізичного чи психологічного тиску на Позичальника працівниками банку не здійснювалось. В зв`язку з чим, просить відмовити в задоволенні позову. Справу розглянуто згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України у відсутності сторін, які надіслали до суду заяви з проханням справу розглянути за їх відсутності. Представник позивачки [PERSON] [PERSON] позов підтримує, просить задовольнити. Представник відповідача Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» Тернова І.В. позов не визнає, заперечує проти його задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. Так, відповідно до п.п. 1,3 частини 1 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1). чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2). чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3). які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4). яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5). чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6). як розподілити між сторонами судові витрати; 7). чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8). чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1, ч.2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, з матеріалів справи вбачається, що 15.05.2019 року між ПАТ Альфа Банк та [PERSON] було укладено кредитний договір № 591053246 у відповідності до якого позичальник отримала кредит в розмірі 46458,00 грн. Даний кредит було надано позичальникові на підставі Оферти на укладання угоди про надання кредиту, обслуговування кредитної карти та відкриття відновлюваної кредитної лінії. Згідно умов кредитного договору плата за користування кредитними коштами встановлена у розмірі 19,99 % річних, зі строком повернення до 15.05.2022 року (а.с.52). Як вбачається з заяви [PERSON] , новий кредит їй було надано для власних потреб в сумі 37000,00 грн., шляхом перерахування на поточний рахунок [NUMBER] , відкритий в АБ «Альфа-Банк», крім того, банк прокредитував позичальника на суму 8658,00 грн., за договором страхування. Відтак загальна сума кредиту становить 46458,00 грн. Відповідно до умов кредитного договору, підписанням договору Позичальник стверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі з вартістю кредиту, з умовами його надання, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з абсолютною процентною ставкою тощо. Так, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055),статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті536,638,1056-1 ЦК). Виходячи з положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Згідно з положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За нормами частин першої-другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Аналізуючи вказані вище положення законодавства України, а також враховуючи фактичні обставини справи, зокрема, те, що позивачка [PERSON] , підписавши Анкету-заяву, Оферту, Акцепт, Паспорт споживчого кредиту, які складають у сукупності Кредитний договір, погодилася з умовами кредитування, свідчить про дотримання форми договору, визначеної законом. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як видно з Оферти від 15.05.2019 року саме [PERSON] звернулася до АТ «Альфа-Банк» із пропозицією укласти Кредитний договір і саме вона в Оферті запропонувала його істотні умови (а.с.52). 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування». Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування лише у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Отже, всі норми Закону України «Про захист прав споживачів», які суперечать нормам ЗУ «Про споживче кредитування», не можуть застосовуватись до відносин споживчого кредитування з огляду на ст. 11 самого ЗУ «Про захист прав споживачів». Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення (абз. 2 ч.1 ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування»). Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у Постанові від 26 грудня 2019 року по справі №467/555/19, а саме: «Проаналізувавши підстави звернення до суду, норми законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положення оспорюваного позивачем договору, Верховний Суд дійшов висновку, що стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (набрав чинності 10 червня 2017 року) на яку посилався позивач, як на підставу задоволення позову, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення спірного договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню». Враховуючи викладене, Умови кредитування, погоджені сторонами у Кредитному договорі повністю відповідають умовам чинного законодавства (в тому числі законодавства у сфері захисту прав споживачів), які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин. Так, судом достовірно встановлено, що сторони добровільно погодили всі пункти вчиненого правочину. Матеріалами справи доведено, що позичальник ознайомився з умовами споживчого кредиту, що підтверджується підписом [PERSON] . З наданого АТ «Альфа-Банк» копії кредитного досьє [PERSON] , та даних про облік кредитного договору в базі даних АТ «Альфа-Банк» (за вимогами якого, особа позичальник у разі кредитування має пред`явити документ, що підтверджує особу (паспорт) вбачається, що кредитним спеціалістом було зроблено фото знімок позичальника з паспортом (а.с.51). Крім того, судом достовірно встановлено, що матеріали кредитної справи містять всі необхідні підписи позичальника [PERSON] на кожній сторінці. За умовами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2ст. 78 ЦПК України). Однак, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що підпис від імені [PERSON] у кредитному договорі №591053246 від 15.05.2019 року їй не належить. Позивачкою та її представником не ставилося питання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Таким чином, за результатами розгляду справи не знайшли підтвердження, а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх позовних вимог. Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог [PERSON] до АТ «Альфа-Банк», а тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до вимог частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, враховуючи, що в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, а відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, тому судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed