Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулись [PERSON] , [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, зобов`язати вчинити певні дії. Позов обґрунтований наступними обставинами. У період з першого листопада 2002 року по теперішній час позивачі проживають по [ADDRESS] , право власності на який підтверджується договором дарування, від 01.11.2002 року. Як вказали позивачі, їх житловий будинок має спільну стіну з гаражем відповідача, до якої вони неодноразово зверталися з пропозицією щодо можливості доступу до фасадних і бокових стін свого власного будинку та надання їм можливості виконувати ремонт, обслуговувати свій власний будинок, але вона відмовляється і взагалі ігнорує всі їхні пропозиції та вимоги. Позивачі стверджують, що відповідач без відповідних документів та з істотними порушеннями будівельних і санітарно-екологічних норм самочинно побудувала гараж, якій примикає до стіни їх будинку. Позивачі вказали, що на їх вимогу надати документи на цей гараж відповідач не реагує. Як вказали позивачі, у їх будинку постійно мокра стіна і дуже велика сирість, постійний запах паливно-мастильних матеріалів від автомобіля, що негативно впливає на їх здоров`я, погіршує їх емоційний та психологічний стан. Позивачі стверджують, що наявність гаража відповідача заважає їм користуватися вищезазначеним нерухомим майном по [ADDRESS] , а відповідач жодним чином не вживає заходів для усунення шкідливих наслідків своєї діяльності, які виникли внаслідок самочинного будівництва гаража та унеможливили користування житловим будинком. Враховуючи викладене, позивачі просили суд: зобов`язати відповідача не чинити позивачам перешкод у користуванні власністю, а саме житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , та зобов`язати знести самочинно збудовану господарську споруду гараж за адресою: [ADDRESS] , а у разі відмови добровільно знести господарську споруду (гараж), провести примусове знесення гаража за рахунок відповідача. Позивачі у судове засідання не з`явилися, до канцелярії суду надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували (а. с. 80, 82). Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлялась неодноразово належним чином (а. с. 36, 43, 48, 49, 55, 75, 76). У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку\~статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст. 223 ЦПК України. Згідно\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного. На підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Однак, у відповідності до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено,\~що [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування, від 01.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М., зареєстрованого в реєстрі за № 8182, належить житловий будинок [ADDRESS] (а. с. 9). Доказів про наявність реєстрації в органах державної реєстрації прав на нерухоме майно, житловий будинок [ADDRESS] позивачами до суду не надано. В матеріалах справи міститься витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартиру [ADDRESS] , де зазначено тип суб`єкта: «Фіз. Особа», без відомостей про конкретних фізичних осіб, яким належить дане нерухоме майно (а. с. 62) [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у вказаному будинку [ADDRESS] , що підтверджується довідками відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеські області (а. с. 25 26). Тобто, позивачі користуються зазначеним житловим будинком. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Позивачі обґрунтовують свої позовні вимоги, посилаючись на ст. ст. 376, 391 ЦК України, та вказують про порушення їх прав відповідачем [PERSON] , яка, з їх слів, самочинно збудувала гараж. Однак, не зважаючи на те, що у п.5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, законодавцем встановлено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини, позивачами при зверненні 15.10.2020 року до суду з позовом, вказані вимоги закону не було виконано. Також, не зважаючи на те, що п.8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України законодавцем встановлено, що позовна заява повинна містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; однак позивачами при зверненні 15.10.2020 року до суду з позовом, і ці вимоги закону не було виконано. Частиною п`ятою ст. 175 ЦПК України законодавцем встановлено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Проте, позивачами при зверненні 15.10.2020 року до суду з позовом, вказані вимоги закону також не було виконано. Ухвалою суду позовну заяву було залишено без руху, тобто, у позивачів був додатковий строк виконати зазначені вимоги закону та додати до позовної заяви всі наявні у них докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Проте, і в цей час позивачами не було додано до позовної заяви докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються їх позовні вимоги. Отже, доказів щодо наявності того гаражу, про який йде мова в описовій частині позову, до позову позивачами не було долучено, як і не було долучено доказів, що гараж, про який вказано позивачами у позові побудовано самочинно. Також не було надано доказів того, що той гараж побудовано саме відповідачкою. Не зважаючи на те, що позивачі з позовом до суду звернулися 15.10.2020 року, провадження у справі було відкрито 02.02.2021 року, під час розгляду справи суд неодноразово відкладав розгляд справи, але з часу звернення до суду з позовом та до дня розгляду справи, а саме до 03.02.2022 року, позивачі не надали до суду жодного доказу щодо наявності гаражу, про який ними вказано в описовій частині позову, не надали і доказів, що гараж, про який вказано позивачами у позові побудовано самочинно, не надали і доказів того, що той гараж побудовано саме відповідачкою. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. Доказів щодо наявності порушень, які зазначені в указаній статті ЦК України, до суду позивачами не надано. Вимогами п. п. 22, 23, 24 Постанови пленуму ВССУ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6, від 30.03.2012 року, встановлено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Доказів про використання передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, до суду позивачами не надано. За змістом ч. 4, 7 статті 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Тобто, залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат. З урахуванням змісту зазначених норм законодавства, у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України, суд зазначає, що позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Крім того, за змістом статті 376 ЦК України, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статті 15 ЦК України, згідно до якої, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З огляду на вказані норми законодавства, суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів існування гаражу, який межує з будинком позивачів та, що такий гараж є самочинно збудованим відповідачем. Тобто, матеріали справи не містять жодних доказів, які б вказували на порушення прав позивачів. Отже, на підтвердження позовних вимог, позивачами не надано до суду жодного доказу, не доведено і того, що гараж є самочинно збудований і до нього слід застосувати наслідки передбачені ч. 7 ст. 376 ЦК України, а отже позовні вимоги в цій частині не ґрунтуються на належних і допустимих доказах. За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наведена вище норма закону дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Проте, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту його порушення. Інші доводи позивачів, зокрема що в їх будинку постійно мокра стіна, дуже велика сирість, постійний запах паливно-мастильних матеріалів від автомобіля, що негативно впливає на їх здоров`я та погіршує їх емоційний та психологічний стан, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки позивачами не надано жодних доказів. Також, не надано будь-якої медичної документації з наявністю причинно-наслідкового зв`язку між існуванням сирості, запаху паливно-мастильних матеріалів, спричинені наявністю гаража відповідачки, та завданої шкоди здоров`ю позивачів. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За змістом ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Приписами ст. 81 ЦПК України зазначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). \~ \~ \~ \~Виходячи з\~системного аналізу\~наведених норм\~права та\~обставин,\~встановлених у\~судовому засіданні,\~з огляду\~на заявлені\~позивачами вимоги\~та надані\~до суду\~докази,\~суд приходить\~до висновку\~про відсутність\~підстав для\~задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed