Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

Позивач ПрАТ «Азот» звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 05.10.2017 року (справа № 711/6750/17) позов [PERSON] до ПрАТ «Азот» задоволено. Вирішено стягнути з підприємства на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 21\~397 грн. 74 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 38\~451 грн. 60 коп., з відрахуванням при виплаті всіх податків та обов`язкових платежів. Вказане рішення суду набрало законної сили 17.10.2017 року. Крім того, рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 29.03.2018 року (справа № 711/635/18) позов [PERSON] до ПрАТ «Азот» задоволено. Вирішено стягнути з підприємства на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 27 188 грн., з відрахуванням при виплаті всіх податків та обов`язкових платежів. Вказане рішення суду набрало законної сили 02.05.2018 року. Також, зазначає, що 14.11.2017 року державним виконавцем Придніпровського ВДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області було відкрито виконавче провадження № 55139000 про стягнення з підприємства на користь стягувача заборгованості по заробітній платі в сумі 21 397 грн. 74 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 38\~451 грн. 60 коп., з відрахуванням при виплаті всіх податків та обов`язкових платежів. 30.01.2017 року постановою головного державного виконавця Придніпровського ВДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області виконавче провадження № 55821902 закінчене у зв`язку з повним фактичним виконанням. 11.05.2018 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області було відкрито виконавче провадження № 56361288 про стягнення з підприємства на користь стягувача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 27 188 грн., з відрахуванням при виплаті всіх податків та обов`язкових платежів. 23.05.2018 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській виконавче провадження № 56361288 закінчене у зв`язку з повним фактичним виконанням. Однак, під час виконання вказаних виконавчих проваджень відповідач отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, тобто у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України та рішеннями судів. Також, вказує, що позивач повністю виконав вимоги податкового законодавства і дотримався правового механізму оподаткування доходу та, як податковий агент, сплатив податок на доходи фізичних осіб та військовий збір за відповідача [PERSON] за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних відповідачу коштів. Таким чином, на думку позивача, у нього виникло право вимагати від відповідача відшкодування понесених на сплату податку і збору витрат, а у відповідача відповідне зобов`язання відшкодувати позивачу ці витрати. На письмову вимогу позивача до відповідача сплатити ці кошти, останній не відреагував. Таким чином, позивач просить суд, - стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь грошові кошти в сумі 12 799 грн. 72 коп. та судові витрати. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.07.2021 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Проти цього учасники справи не заперечували. 27.08.2021 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Бакаєвою В.О. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вказаного відзиву на позовну заяву зазначає, що державними виконавцями були стягнуті з боржника ПАТ «Азот» на користь [PERSON] суми коштів згідно рішень Придніпровського районного суду м. Черкаси. Разом з тим, у рішенні суду від 05.10.2017 року у справі № 711/6750/17 та в подальшому у постанові державного виконавця, якою вказане рішення виконувалось, не було зазначено про відрахування при виплаті всіх податків та обов`язкових платежів. Крім того, жодною нормою законодавства не передбачено обов`язку відповідача здійснювати перерахування сум податків, а також відсутній правовий механізм такого перерахування. А ст. 127 Податкового Кодексу України, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, прямо передбачала, що, зокрема, платник податку отримувач таких доходів звільняється від обов`язків погашення суми податкових зобов`язань у випадку не нарахування, неутримання та/або несплати (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом. Також, представник позивача вказує, що упродовж досить тривалого часу позивач був обізнаний щодо статусу отриманих грошових коштів відповідачем та мав можливість звернутися до суду за захистом порушеного права, але таке право не реалізував. Таким чином, вказані у відзиві на позов факти є підставою для застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки виходячи із системного аналізу ч. 1 ст. 261 ЦПК України, істотне значення для застосування судом позовної давності має обізнаність позивача про порушення своїх прав. Відтак, в задоволенні позову має бути відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності. 06.09.2021 року представником позивача ПрАТ «Азот» - адвокатом Савенко Ю.Н. подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій остання зазначає, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів, які підлягають сплаті податковим агентом. Згідно норм податкового законодавства в даних спірних правовідносинах при отриманні доходу у вигляді середнього заробітку у відповідача виник податковий обов`язок, який виконується ним не безпосередньо, а за допомогою податкового агента - в даному випадку позивача. Відтак, вказане спростовує твердження відповідача щодо відсутності у нього податкових обов`язків та відсутності механізму перерахування податків і зборів. Щодо застосування строків позовної давності, представник позивача наполягає на тому, що про порушення свого права позивач дізнався з того моменту, коли його листи-вимоги від 23.06.2020 року № 501-06/418 та № 501-06/419 відповідач залишив без задоволення. Відтак, враховуючи ще й карантинні обмеження, встановленні Кабінетом Міністром України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, позивачем ПрАТ «Азот» в будь-якому випадку не попущений строк позовної давності, відповідно і відсутні підстави для застосування таких наслідків, а відповідно і підстави для відмови в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача ПрАТ «Азот» - за довіреністю Савенко Ю.Н. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обґрунтування, що викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив на позов. Крім того, зазначила, що про існування постанови про закінчення виконавчих проваджень ПАТ «Азот» довідалось за результатами проведення моніторингу Автоматизованої системи виконавчого провадження, оскільки такі постанови органами ДВС міста Черкаси ГТУЮ у Черкаській області на адресу підприємства не направлялась. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Бакаєва В.О. просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] (дані в с/з 28.09.2021 року та 24.12.2021 року) представника відповідача [PERSON] , а також, дослідивши письмові матеріали справи і докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК). В судовому засіданні встановлено, що рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 05.10.2017 року у справі №711/6750/17 задоволено позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Азот», стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Азот» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 21 397 грн. 74 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення в сумі 38\~451 грн. 60 коп., а всього 59\~849 грн. 34 коп. (а.с. 8-9) Вказане судове рішення набрало законної сили 17.10.2017 року і на його виконання Придніпровським районним судом м. Черкаси 19.10.2017 року був виданий виконавчий лист № 711/6750/17. Постановою головного державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Назаренка Є.І. 14.11.2017 року відкрите виконавче провадження № 55139000 з виконання вказаного вище виконавчого листа №711/6750/17 про стягнення з боржника ПАТ «Азот» на користь стягувача [PERSON] грошових коштів в сумі 59849 грн. 34 коп. (а.с. 12). 30.11.2018 року постановою головного державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Назаренка Є.І. виконавче провадження № 55139000 закінчене у зв`язку з повним фактичним виконанням (а.с. 13). Крім того, рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 29.03.2018 року у справі №711/635/18 задоволено позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Азот», стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Азот» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 06.10.2017 року по 17.01.2018 року включно в сумі 27 188 грн., з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків та платежів (а.с. 10-11). Вказане судове рішення набрало законної сили 02.05.2018 року і на його виконання Придніпровським районним судом м. Черкаси 08.05.2018 року був виданий виконавчий лист № 711/635/18. Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вельган О.В. 11.05.2018 року відкрите виконавче провадження № 56361288 з виконання вказаного вище виконавчого листа №711/635/18 про стягнення з боржника ПАТ «Азот» на користь стягувача [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 06.10.2017 року по 17.01.2018 року включно в сумі 27 188 грн., з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків та платежів (а.с. 14). 23.05.2018 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вельган О.В. виконавче провадження № 56361288 закінчене у зв`язку з повним фактичним виконанням (а.с. 15). Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON] позивачем за рішеннями Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.10.2017 року та від 29.03.2018 року був сплачений середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику в загальній сумі 65 639 грн. 60 коп. При цьому, цей середній заробіток був виплачений [PERSON] без відрахування податку на доходи фізичних осіб в сумі 11 815 грн. 13 коп. та військового збору в сумі 984 грн. 59 коп. (загальна сума 12\~799 грн. 72 коп.), що стверджується довідками ПрАТ «Азот» від 13.01.2021 року № 30 (а.с. 17) та від 27.04.2020 року № 591, хоча у вказаному вище рішенні суду від 29.03.2018 року було зазначено про стягнення коштів саме із відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків та платежів (а.с. 16-17). На письмовий лист-вимогу від 23.06.2020 року № 501-06/419 щодо перерахування на рахунок підприємства грошових коштів, сплачених ним вказані вище податки і збори відповідач [PERSON] не відреагував. Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України). Предметом спору в даному випадку є повернення на користь позивача, як податкового агенту, коштів у вигляді не відрахованих із заробітної плати звільненого працівника податку та військового збору у спосіб, визначений ст. 1212 ЦК України. Обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права не суперечить положенням ст. 16 ЦК України. Частиною першою статті 117\~Кодексу законів\~про працю\~України передбачено, що, у разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 163\~Податкового кодексу\~України визначені доходи, які є об`єктом оподаткування. Зокрема, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є доходом, який підлягає оподаткуванню. Згідно з пунктом 15.1 ст. 15\~Податкового кодексу\~України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. Підпунктами 168.1.1 та 168.1 ст.168\~Податкового кодексу\~України визначено, що податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу. Відповідно до п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами. Згідно з п. 16-1 підр.10 розд. ХХ ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням ВР України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлено військовий збір. Ставка збору становить 1,5 % від об`єкта оподаткування. Відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні суду. Також, слід зазначити, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є і об`єктом щодо сплати військового збору, що становить 1,5 відсотка об`єкта оподаткування. За даними листа Державної фіскальної служби України від 05.11.2015 р. №23714/6/99-99-17-03-03-15, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, нарахованої на підставі рішення суду. Державна фіскальна служба України у листі від 09 березня 2016 року № 665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до пп. 14.1.48 ПКУ, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи. Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ. Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п.п. 164.2.20\~п.\~164.2\~ст.\~164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1,5 %, відповідно до п. 161\~Перехідних положень Податкового кодексу України. Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно з ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку зменшується на суму податків і зборів. Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів. Схожі правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі №523/14396/19, від 05.08.2020 року у справі №817/893/17, від 27.11.2019 року у справі №401/1813/16-ц, від 18.07.2018 року у справі №359/10023/16-ц, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі №522/13736/15 та у справі №369/10046/18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №910/4518/16. За змістом частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Глави 83\~Цивільного кодексу\~України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених\~ст. 11 ЦК України). Стаття 1215\~ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Відповідно до ч. 1\~ст. 1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Подібні висновки щодо застосування\~ст. 1215 ЦК України\~викладені у постановах Верховного Суду України від 02.07.2014 року (справа 6-91цс14), від 22.01.2014 року (справа 6-151цс13) та у постановах Верховного Суду від 07.03.2018 року (справа №517/186/17), від 28.03.2018 року (справа №173/166/17), від 03.05.2018 року (справа №473/2859/17). Виходячи із системного аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін. Однак, згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із п.п.\~14.1.48\~ПК України заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. У рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні\~ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило\~ст. 1215 ЦК України. Таким чином, за результатами розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] , отримавши у порядку примусового виконання, за рішеннями Придніпровського районного суду м.Черкаси від 05.10.2017 року (справа №711/6750/17) та від 29.03.2018 року (справа №711/635/18) суму коштів, набув її частину без достатньої правової підстави, адже вона повинна була бути сплачена його податковим агентом в дохід держави, а враховуючи, що позивачем сплачені всі необхідні податки та збори, то вони підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. Щодо заяви представника відповідача [PERSON] адвоката Бакаєвої В.О. про застосування наслідків строку позовної давності, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю три роки (ст. 257 ЦК). Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України\~встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до частини першої\~статті 260 ЦК України\~обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими\~статтями 253-255 цього Кодексу. Варто зазначити, що позовна давність є строком для пред`явлення позову безпосередньо особою, право якої порушене. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з наявністю об`єктивної можливості знати про ці обставини. Правило ч. 1 ст. 261 ЦК України\~містить презумпцію обізнаності, в даному випадку юридичної особи, про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4\~ст. 267 ЦК). Враховуючи встановлену загальну позовну давність тривалістю у три роки, позивач ПАТ «Азот» мав звернутись до суду з даним позовом саме протягом такого строку з дня коли він довідався про своє порушене право. Варто зазначити, що ПрАТ «АЗОТ» самостійно не перераховувало середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на рахунок відповідача, а їх було в порядку безспірного списання (без відома останнього) списано з рахунку товариства через органи ДВС в порядку примусового виконаня судового рішення, та перераховано [PERSON] , тому про порушення своїх прав позивач міг довідався лише після отримання від органу ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області постанови від 30.01.2018 року та від 23.05.2018 року про закінчення виконавчих проваджень у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішень суду за виконавчим документом (ВП №55139000 та ВП №56361288). В ході розгляду справи представником позивача було заявлено про те, що про порушення свого права позивач ПрАТ «Азот» дізнався лише після проведення моніторингу Автоматизованої системи виконавчого провадження, оскільки постанови про закінчення виконавчих проваджень органами ДВС міста Черкаси ГТУЮ у Черкаській області на адресу підприємства не направлялись, і відразу ж після цього звернувся з даним позовом до суду. Як встановлено в судовому засіданні виконавче провадження №55139000 з виконання виконавчого листа Придніпровського районного суду м. Черкаси №711/6750/17 року про стягнення з боржника ПАТ «Азот» на користь стягувача [PERSON] грошових коштів в сумі 59 849 грн. 34 коп. було закінчене 30.01.2018 року в зв`язку з повним фактичним виконанням, а виконавче провадження №56361288 з виконання виконавчого листа Придніпровського районного суду м. Черкаси №711/635/18 року про стягнення з боржника ПАТ «Азот» на користь стягувача [PERSON] грошових коштів в сумі 27\~188 грн. було закінчене 23.05.2018 року також в зв`язку з повним фактичним виконанням. Фактичне стягнення коштів з ПАТ «Азот» на користь стягувачів, в тому числі і [PERSON] , відбувалося в примусовому порядку шляхом списання коштів з рахунків боржника ПАТ «Азот». Як вбачається із супровідного листа відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 23.03.2018 року вих. №5623, останній надсилав на адресу ПАТ «Азот» копію постанови від 23.05.2018 року про закінчення виконавчого провадження № 56361288 з примусового виконання виконавчого листа Придніпровського районного суду м. Черкаси № 711/635/18 від 08.05.2018 року в зв`язку з повним фактичним виконання рішення суду (а.с. 144), однак доказів того, що ПАТ «Азот» отримував таку постанову матеріали справи не містять. Щодо виконавчого провадження №55139000, то матеріали справи взагалі не містять доказів направлення боржнику ПАТ «Азот» копії постанови про закінчення цього виконавчого провадження. Тому підстав вважати, що ПАТ «Азот» знав про стягнуті з нього суми саме на користь [PERSON] з 30.01.2018 року (по виконавчому листу №711/6750/17, ВП 55139000) та з 23.05.2018 року (по виконавчому листу №711/635/18, ВП 56361288) та що таке стягнення було здійснено без відрахування всіх обов`язкових податків та платежів, немає. Факт зайво перерахованих коштів за вищевказаними рішеннями суду у справі № 711/6750/17 та у справі №711/635/18 на рахунок [PERSON] підтверджується довідкою головного бухгалтера ПрАТ «Азот» від 27.04.2020 №591, що в свою чергу дає суду підстави вважати саме цю дату, датою встановлення даного факту (а.с. 16). Сам же відповідач, в особі свого представника, заявлючи клопотання про застосування строку позової давності, також не довів того факту, що позивач ПАТ «Азот» знав про порушення свого права своєчасно (в січні та травні 2018 року) та відповідно пропустив строк звернення до суду. Також суд враховує і те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (набрав законної сили 02.04.2020 року) розділ «Прикінцевіта\~перехідні положення»\~Цивільного кодексу\~України доповнено пунктом 12 такого змісту: «12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». З 12.03.2020 року постановою Кабінету Міністрів України\~№ 211\~від 11.03.2020\~року «Про\~запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~СОVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-СоV-2» на всій території України встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України\~від 16.06.2021\~року №\~611 дію карантину на всій території України продовжено до 31.08.2021 року. В подальшому\~постановою Кабінету Міністрів України від 11.08.2021 року № 855\~дію карантину на всій території України продовжено до 01.10.2021 року;\~постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2021 року № 981\~дію карантину на всій території України продовжено до 31.12.2021 року; постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 15.12.2021\~року №\~1336 \~дію карантину на всій території України продовжено до 31.03.2022 року. Тому, зважаючи на викладене, у суду відсутні підстави вважати, що строк звернення до суду з даним позовом позивачем є пропущеним, а відтак, і відсутні підстави для застосування його наслідків та відмови в задоволенні позову саме з цих підстав. Таким чином, за результатами розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] , отримавши у порядку примусового виконання, за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.10.2017 року (справа № 711/6750/17) та за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.03.2018 року (справа № 711/635/18) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в загальній сумі 65 639 грн. 60 коп., набув частину з цих коштів в загальній сумі 12 799 грн. 72 коп. (які складаються із податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні) без достатньої правової підстави, оскільки дана сума мала бути сплачена його податковим агентом в дохід держави, а, враховуючи, що позивачем ПрАТ «Азот» також сплачені всі необхідні податки та збори, то вказані вище кошти в загальній суму 12 799 грн. 72 коп. підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. Разом з тим, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Азот» сплачений ним при подачі даного позову до суду судовий збір в розмірі 2\~270 грн. На підставі викладеного вище та

Outcome: approved