Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису, строком на 6 місяців стосовно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] внаслідок вчинення ними економічного, фізичного, психологічного насильства, зокрема: заборонивши останнім перебувати в місці проживання (перебування) заявника за адресою: [ADDRESS] ; вести листування, телефонні переговори з останнім або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 22.02.2012 року за ініціативою заінтересованих осіб був позбавлений житла, крім того до нього вчиняли психологічний тиск та фізичне насильство. Також посилається на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20.02.2015 року, яким його було вселено до зазначеної квартири та зобов`язано відповідачів не чинити перешкоди у користуванні цією квартирою. Заявник в судовому засідання заяву підтримав та просив її задовольнити. Заінтересовані особи в судове засідання не з`явились, про день розгляду справи повідомлялись належним чином. Суд, вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява задоволенню не підлягає з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що учасники справи, а саме заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 2.02.2012р. (а.с. 13). Від спільного життя у них народились діти - заінтересовані особи [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.02.2015р. задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про вселення та усунення перешкод в користуванні кв. [ADDRESS] (а.с. 5-7). Згідно акту державного виконавця від 7.05.2015р. встановлено, що рішення суду виконано в добровільному порядку, [PERSON] вселено, ключі передану стягувачу (а.с. 10). З повідомлення Святошинського УП ГУ НП у м. Києві від 10.11.2021р. вбачається, що управлінням зареєстровано звернення з приводу перешкоджання в користуванні квартирою [ADDRESS] (а.с. 14). 13.10.2021р. [PERSON] звертався до Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області щодо відкриття кримінального провадження за ст. 382 КК України, на що отримав відповідь щодо звернення з даним питанням до органів Національної поліції (а.с. 15-16). Відповідно до пункту першого частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству», що визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 2, 7 частини другої статті 3 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя; батьки (мати, батько) і дитина (діти). Відповідно до пунктів 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У справі, що розглядається, встановлено, що між [PERSON] , його колишньою дружиною та доньками існують неприязні відносини та спір щодо користування жилим приміщенням. Необхідність видачі обмежувального припису заявник аргументовував вчиненням щодо нього економічного, психологічного та фізичного насильства. В обґрунтування вказаних обставин заявником надано копії рішення суду та заяв до правоохоронних органів щодо здійснення перешкод та невиконання рішення суду. Разом з цим, наведені заявником обставини не містять ознак психологічного та фізичного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення психологічного та фізичного насильства щодо нього зі сторони заінтересованих осіб, а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо останнього обмежувального припису. Сам факт звернення [PERSON] до правоохоронних органів свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованими особами, але не підтверджує факт того, що останні вчинили щодо нього психологічне насильство, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Крім того, будь-яких даних про притягнення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за заявами [PERSON] до будь-якого виду юридичної відповідальності матеріали справи не містять. При цьому, як зазначив в судовому засіданні заявник, останні півтора року він з зацікавленими особами взагалі не бачився та не спілкувався, телефонного зв`язку з ними він не має. Таким чином, [PERSON] в порушення ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення психологічного насильства щодо нього, а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у випадку не видачі щодо [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] обмежувального припису, а тому законних підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису у суду немає. З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог щодо видачі обмежувального припису, судові витрати, від яких заявник був звільнений при зверненні до суду з заявою про видачу обмежувального припису відповідно до правил ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed