Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

28.12.2021 року представник заявника звернувся до суду з заявою, в якій просить видати обмежувальний припис щодо тимчасового обмеження прав [PERSON] , з покладення на нього обов`язків у вигляді заборони, строком на шість місяців: - перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою [PERSON] , а саме за адресою: [ADDRESS] ; - наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання постраждалої особи [PERSON] , а саме за адресою: [ADDRESS] ; - вести телефонні переговори з постраждалою особою [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; - особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. Подана заява мотивована тим, що [PERSON] разом зі своїми дітьми: [PERSON] , 2000 року народження та [PERSON] , 2006 року народження, який є дитиною інвалідом та страждає дитячим аутизмом, тривалий час мешкає за адресою: [ADDRESS] . Зазначений вище будинок належав батькові заявниці - [PERSON] , але після його смерті будинок успадкувала її мати - [PERSON] . Відповідно до договору дарування, укладеного 09.06.2020 року, [PERSON] подарувала зазначений будинок [PERSON] . На сьогоднішній день, Комінтернівським районним судом Одеської області здійснюється розгляд цивільної справа №504/1000/21 за позовною заявою [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: служба у справах дітей Лиманської районної адміністрації про визнання недійсним договору дарування. З цього приводу, [PERSON] вчиняються неправомірні дії у вигляді психологічного насильства, які спрямовані на виселення [PERSON] та її дітей з будинку. [PERSON] неодноразово зверталася до правоохоронних органів, проте, отримувала лише відповіді про відсутність факту порушення діючого законодавства України. Перебування [PERSON] у постійному стресі та очікуванні чергового акту агресії з боку [PERSON] , стали підставою для звернення до суду з зазначеною заявою. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Доброву П.В. Ухвалою суду від 04.01.2022 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання в порядку окремого провадження. В судове засідання [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність. [PERSON] до судового засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив суд відмовити у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису. Фіксування судового процесу не здійснювалося, відповідно до вимоги ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи вважає, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідності до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положеннями\~ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої\~Законом №\~475/97-ВР\~від 17.07.1997 року встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства. Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї. Згідно з п.3 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч.3 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Відповідно до положень ст.21\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» постраждала особа має право на: 1) дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства; 10) звернення до правоохоронних органів і суду з метою притягнення кривдників до відповідальності, застосування до них спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству; 11) своєчасне отримання інформації про остаточні рішення суду та процесуальні рішення правоохоронних органів, пов`язані з розглядом факту вчинення стосовно неї домашнього насильства, у тому числі пов`язані з ізоляцією кривдника або його звільненням. Згідно з п.3 ч.1 ст.350-4\~ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинні бути зазначені обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису та докази, що їх підтверджують (за наявності). Верховний Суд у своїх постановах у такій категорії справ неодноразово звертав увагу на те, що наведеним Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів осіб. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. При цьому\~ст.81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (зокрема, постанова Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №607/10122/19). Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення. (постанова Верховного Суду від 28.04.2020 року у справі №754/11171/19). У постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 756/3859/19 зроблено висновок про те, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи, а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених Законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Також, Верховним Судом у таких справах зверталася увага на практику Європейського суду з прав людини із зазначенням, що критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право; має бути встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення (постанова Верховного Суду від 28.04.2020 року у справі № 754/11171/19). Сам факт звернень заявника до різних правоохоронних органів з підстав вчинення щодо неї, зокрема, психологічного домашнього насильства свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факту вчинення щодо неї домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом (постанова Верховного Суду від 06.02.2020 року у справі № 753/8626/19). Ч.1-4\~ст.12 ЦПК України\~визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.ст.81,89\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] разом зі своїми дітьми: [PERSON] , 2000 року народження та [PERSON] , 2006 року народження, який є дитиною інвалідом та страждає дитячим аутизмом, тривалий час мешкає за адресою: [ADDRESS] , проте зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданою виконавчим комітетом Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області від 22.04.2021 року №1178 Зазначений вище будинок належав батькові заявниці - [PERSON] , але після його смерті будинок успадкувала її мати - [PERSON] . Відповідно до договору дарування, укладеного 09.06.2020 року, [PERSON] подарувала зазначений будинок [PERSON] . На сьогоднішній день, Комінтернівським районним судом Одеської області здійснюється розгляд цивільної справа №504/1000/21 за позовною заявою [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: служба у справах дітей Лиманської районної адміністрації, про визнання недійсним договору дарування. З цього приводу, між [PERSON] та [PERSON] виникають конфліктні ситуації, під час та внаслідок яких заявник неодноразово зверталася до ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області. З урахуванням викладеного, суд зазначає, що [PERSON] не надала суду беззаперечних доказів вчинення [PERSON] постійного (систематичного) домашнього насильства, а так само доказів, на підставі яких можна було б зробити висновок про існування ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, що є підставою прийняття рішення про видачу обмежувального припису, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволені заяви про видачу обмежувального припису. В силу ч.3 ст.350-5 ЦПК України\~судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. Враховуючи вищевказане та на підставі\~Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст.ст.5,12,76-83,\~259,\~263-265,\~293,\~350 -1 - 350 -8,\~354 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed