Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

18 листопада 2019 року позивач звернувся в Ужгородський міськрайонний суд із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, в якому просить визнати незаконними дії останнього щодо позбавлення його права на вільне володіння майном, тобто права, яке відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституції України є одним із непорушних прав людини, внаслідок ухвалення судових рішень про арешт майна в ході проведення органом слідчого управління ФР ГУ ДФС у Закарпатській області розслідування кримінального провадження № 32016070000000020, розпочатого 25 травня 2016 року; стягнути на його користь з держави Україна шляхом списання із єдиного рахунку Державної казначейської служби України 643 304,30 грн. матеріальної шкоди та 300 000 грн. моральної шкоди. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 листопада 2019 року головуючою суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено суддю Лемак О.В. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 листопада 2019 року постановлено цивільну справу за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди передати до Закарпатського апеляційного суду для визначення підсудності. За таких обставин, на підставі розпорядження голови суду Данка В.Й. цивільну справу № 308/13063/19 передано в Закарпатський апеляційний суд для вирішення питання про визначення підсудності. Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року підсудність даної цивільної справи визначено Перечинському районному суді Закарпатської області. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 листопада 2019 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) у Перечинському районному суді Закарпатської області у судовій справі № 308/13063/19 (провадження №2/304/536/2019) визначено суддю Ганька І.І. Ухвалою судді Перечинського районного суду від 03 грудня 2019 року позовну заяву [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без руху і надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді цього ж суду від 20 січня 2020 року вказану позовну заяву постановлено вважати неподаною і повернути позивачу. 22 квітня 2020 року до Перечинського районного суду як суду першої інстанції для продовження розгляду після прийняття Закарпатським апеляційним судом постанови від 31 березня 2020 року, якою скасовано ухвалу судді Перечинського районного суду від 20 січня 2020 року, надійшла цивільна справа № 308/13063/19 за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди (номер провадження: 2/304/245/2020). На вимогу суду від 24 квітня 2020 року для вирішення питання про відкриття провадження у справі позивачем 05 травня 2020 року надано нову позовну заяву від 15 січня 2020 року разом з доданими до неї документами. У такій [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 14 липня 2016 року він намагався скористатися поштовим відділенням «Інтайм» в м. Ужгород та відправити до м. Одеси власні речі, які були підготовані до відправки упаковані у шість водозахисних поліетиленових тюків (пакунків) жовтого кольору та складені ним на дерев`яні піддони, розташовані на проїжджій частині на відстані близько 10 м праворуч від входу до складу зазначеної пошти ( [ADDRESS] ). Однак, цього ж дня слідчими слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області разом з озброєним підрозділом УСБУ в Закарпатській області в рамках оперативно-слідчих дій проведено огляд складського приміщення поштового кур`єра «Інтайм», у ході якого біля вказаного приміщення було виявлено його майно та висловлена вимога про вилучення його як незаконно набутого. Враховуючи агресивну поведінку вказаних осіб щодо нього та демонстрацію застосування зброї, він викликав працівників поліції для захисту себе та свого майна від свавільного поводження з боку групи озброєних осіб, які із застосуванням сили хотіли позбавити його права вільно володіти та розпоряджатися цим майном. Після прибуття працівники поліції встановили, що вказані дії проводилися старшим слідчим з особливо важливих справ першого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області Павкевичем В.Р. разом з підрозділом УСБУ в Закарпатській області в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 25 травня 2016 року за № 32016070000000020, у рамках якого ті здійснюють вилучення товару ніби-то китайського походження, який був незаконно ввезений в період з 07 по 29 квітня 2015 року на територію України через митний кордон без сплати митних платежів та податків. Жодних пояснень йому як власнику майна не надавалося, вимог до нього у присутності поліцейських пред`явлено не було, натомість поки він поїхав в Ужгородське ВП ГУНП в Закарпатській області для оформлення заяви про незаконне втручання у володіння майном відбулося вилучення майна без його участі. 09 серпня 2016 року ГУ НП в Закарпатській області повідомило його про вилучення належного йому майна працівниками СУФР ГУ ДФС в Закарпатській області спільно з працівниками УСБУ в Закарпатській області відповідно до ст. 223, 237 КПК України в рамках кримінального провадження № 32016070000000020 від 25 травня 2016 року. При цьому, 15 липня 2016 року старшим слідчим Павкевичем В.Р. подано до Ужгородського міськрайонного суду два клопотання, попередньо погоджені з прокурором, про накладення арешту на майно, яке начебто було незаконно завезено в період з 07 по 29 квітня 2015 року на територію України через митний кордон без сплати митних платежів та податків, у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР 25 травня 2016 року за №32016070000000020 відносно декількох осіб, у яких під час огляду було вилучено майно. 18 липня 2016 року слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду Шепетко І.О. вказані клопотання слідчого ДФС у справі № 308/7224/16-к були розглянуті та винесені дві ухвали суду. Однією з них накладено арешт на вилучене у нього майно без виклику його до суду, чим порушене його право визначене ст. 134 КПК України, відтак судове рішення не може вважатися прийнятим «відповідно до процедури, встановленої законом». Надалі через стрімке погіршення здоров`я та те, що правоохоронні органи поклали на нього непропорційний тягар перебувати на самоті у захисті його права на вільне володіння майном, він був вимушений звернутися до адвоката, який 12 серпня 2016 року подав клопотання про скасування арешту його майна. Однак, ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 09 вересня 2016 року (суддя Данко В.Й.) у знятті арешту було відмовлено з істотними порушенням процесуального Закону. У той же час, судовим рішенням Ужгородського міськрайонного суду у справі № 308/7224/16-к було встановлено, що слідчий, який був ініціатором подання клопотання про накладення арешту на його майно, достеменно володів інформацією про нього, як власника майна. Незважаючи на це, 16 червня 2017 року ним було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 32016070000000020, розпочатого 25 травня 2016 року, під час розслідування якого у нього вилучили майно, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях невідомих осіб. У подальшому, 20 липня 2017 року слідчий суддя Бедьо В.І. постановив ухвалу про передачу його майна у власність держави; на таку він подав апеляційну скаргу. Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 23 листопада 2017 року у справі № 308/5945/17 було встановлено, що законних підстав для задоволення клопотання слідчого судді про передачу майна у власність держави у суду першої інстанції не було, так як неправомірність набуття ним права власності підлягає доказуванню, а правомірність набуття ним права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття, проте зворотне ні судом, ні органом досудового розслідування по відношенню до нього не доведено у передбачений Законом спосіб. За таких обставин, вказаною ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області у задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області щодо вирішення долі речових доказів у кримінальному провадженні № 32016070000000020 від 25 травня 2016 року було відмовлено. Таким чином, кримінальне провадження, на підставі якого у нього вилучили майно закрито з реабілітуючих обставин, а вилучене у нього майно йому не повернуте та перебуває під арештом. За таких обставин, з 14 липня 2016 року по теперішній час він позбавлений права на вільне володіння майном, тоді як відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституції України це право є одним із непорушних прав людини. Позбавлення його вказаного права відбулося під час перебування ним у правових відносинах із Ужгородським міськрайонним судом в рамках КПК України, тобто по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР 25 травня 2016 року за № 32016070000000020. Так, 18 липня 2016 року під час досудового розслідування зазначеного кримінального провадження судом був накладений арешт на майно, яким він володів, а 16 червня 2017 року винесено постанову про закриття цього кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях невідомих осіб, тобто на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Таким чином, майно, а саме джинсові штани торгової марки «Ju&aco; Ju Jeans»в кількості 258 шт., куртки торгової марки «Tommy Hilfiger» в кількості 92 шт., куртки торгової марки «Abercrombie&аи; Fitch» в кількості 12 шт., куртки торгової марки «Camels Routes» в кількості 60 шт., труси чоловічі торгової марки «Davenport» в кількості 1 176 шт., труси жіночі в асортименті в загальній кількості 1 774 шт., вартість якого згідно висновку департаменту податкових та митних експертиз № 142005901-1102 від 08 червня 2017 року складає 643 304,30 грн., на даний час перебуває у невідомому йому місті, у невідомих йому умовах та в невідомому йому стані, але з правовим статусом «під арештом». Оскільки він за судовими рішеннями втратив можливість вільно володіти та розпоряджатися своїм майном, кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, тому він має намір відновити свої права за правилами цивільного судочинства відповідно до п. 1 ст. 1, п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» та просить стягнути завдану йому матеріальну шкоду у розмірі 643304,30 грн. При цьому, просить також стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 300 000 грн. Вказана сума була визначена із врахуванням тривалості та можливості відновлення немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступеню зниження престижу, репутації, стрімкого погіршення стану його здоров`я, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, негативних наслідків, які існують для нього після закриття кримінального провадження та знаходження вилученого майна під арештом і т.ін. Отже, просить позов задовольнити. Ухвалою судді Перечинського районного суду від 12 травня 2020 року прийнято подану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, відтак призначено підготовче судове засідання та визначено відповідачам строк для подачі відзиву на позовну заяву. 09 липня 2020 року до суду надійшла ухвала Верховного Суду від 08 липня 2020 року про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області на постанову Закарпатського апеляційного суду від 31 березня 2020 року у справі № 308/13063/19 та витребування останньої із Перечинського районного суду Закарпатської області, відтак ухвалою останнього від 09 липня 2020 року провадження у цій справі зупинено до перегляду в порядку касаційного провадження постанови Закарпатського апеляційного суду від 31 березня 2020 року. Постановою Верховного Суду від 25 січня 2021 року касаційну скаргу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області залишено без задоволення, постанову Закарпатського апеляційного суду від 31 березня 2020 року без змін. Ухвалою судді Перечинського районного суду від 20 квітня 2021 року провадження у даній справі поновлено, призначено підготовче судове засідання на 13 травня 2021 року. Ухвалою цього ж суду від 22 листопада 2021 року клопотання представника Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області про закриття провадження задоволено частково провадження у цивільній справі № 308/13063/19 за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у частині позовних вимог до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст.255 ЦПК України, у задоволенні решти клопотання відмовлено; у задоволенні клопотання представника Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області про об`єднання декількох справ у одне провадження відмовлено повністю. Ухвалою від 13 грудня 2021 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання [PERSON] не з`явився, подав до суду клопотання, в якому просив розглянути справу без його участі та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Крім цього, подав до суду відповідь на відзив, у якому вказав, що його позов поданий до суду з метою захисту його порушених прав та законних інтересів, відтак спірні правовідносини не полягають у скасуванні рішень суду чи оскарження поведінки судді (слідчого судді), тим паче втручання у судову гілку влади, а зводяться до наведення фактів, згідно яких настає цивільно-правова відповідальність. Також звернув увагу на те, що судовим рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18 липня 2016 року за №308/7224/16-к, винесеним без його виклику до суду, йому був встановлений статус невстановленої особи у кримінальному провадженні № 32016070000000020 від 25 травня 2016 року та накладено арешт на майно; на підставі вимог ч. 1 ст. 174 КПК України за його клопотанням про скасування арешту на майно в ухвалі слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 09 вересня 2016 року у справі № 308/8343/16-к було встановлено, що він є особою, права якої порушено, та надано йому статус підозрюваного; 16 червня 2017 року кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто з реабілітуючих обставин, що позбавляє його обов`язку доводити винуватість сторін у вищевказаному кримінальному провадженні. Представник Держави Україна в особі Державної казначейської служби України у судове засідання повторно не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, відзив не подав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Разом з цим, позивач свою позицію щодо можливості заочного вирішення справи суду не повідомив, відтак вказане відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України виключає ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Встановлено, що 25 травня 2016 року Слідчим управлінням фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області розпочате кримінальне провадження № 32016070000000020 за фактом наявності в діях невстановлених осіб складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 212 КК України (невстановлені особи у період з 07 по 29 квітня 2015 року ввезли на митну територію України через МП «Тиса» Закарпатської митниці ДФС товари (одяг, взуття, інструменти тощо) загальною вартістю 8 610 тис. грн. шляхом їх подрібнення партіями, сумарна фактурна вартість яких не перевищувала еквіваленту 500 євро, а сумарна вага 50 кг, у зв`язку з чим умисно ухилилися від сплати митних платежів, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів у значних розмірах на загальну суму 861 088 грн.) (Т. 1, а. с. 16, 106). Також встановлено, що 14 липня 2016 року у рамках указаного кримінального провадження слідчим управлінням фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області було проведено огляд та вилучено шість поліетиленових тюків (пакунків) жовтого кольору (з яких 4 одиниці розміром близько 110х60х60 см та 2 одиниці розміром близько 80х40х60 см), які знаходилися на дерев`яних піддонах, розташованих на проїжджій частині, на відстані близько 10 метрів праворуч від входу до складу поштового кур`єра «Інтайм» по вул. Лобачевського, № 26 в м. Ужгород (біля відділення № 1 ТОВ «Інтайм»), оскільки на момент проведення огляду власника вищевказаних тюків (пакунків) та документів щодо їх походження не встановлено, а в органу досудового розслідування була наявна інформація, що такі могли бути незаконно ввезені на митну територію України подрібненими партіями без сплати митних платежів. Крім цього встановлено, що ухвалою слідчої судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 липня 2016 року у справі № 308/7224/16-к клопотання старшого слідчого з особливо важливих справ першого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області підполковника податкової поліції Павкевича В.Р. задоволено частково накладено арешт на товарно-матеріальні цінності, а саме шість поліетиленових тюків (пакунків) жовтого кольору, які були вилучені в ході огляду 14 липня 2016 року біля входу до складу поштового кур`єра «Інтайм» (м. Ужгород, вул. Лобачевського, 26), з них чотири тюки (пакунки) розміром близько 110х60х60 см та два тюки (пакунки) розміром близько 80х40х60 см з наклеєними етикетками білого кольору, на якій фарбою чорного кольору нанесено напис: «Viktor tel: 380679097865»; в іншій частині клопотання відмолено у зв`язку з необгрунтованістю (Т. 1, а. с. 21-24). Як вбачається із позовної заяви, 12 серпня 2016 року [PERSON] звернувся в Ужгородський міськрайонний суд з клопотанням про скасування вищезазначеного арешту, за результатами розгляду якого ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 вересня 2016 року в справі № 308/8343/17-к у задоволенні клопотання відмовлено, так як заявник не надав жодного підтверджуючого документа про належність йому вилучених речей на праві приватної власності (Т. 1, а. с. 25-30). Постановою старшого слідчого з особливо важливих справ слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області підполковника податкової поліції Павкевича В.Р. від 16 червня 2017 року кримінальне провадження № 32016070000000020 від 25 травня 2016 року закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях невстановлених осіб складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 212 КК України. Із вказаної постанови вбачається, що 12 травня 2017 року проведено огляд вилучених 14 липня 2016 року товарно-матеріальних цінностей, в результаті якого встановлено, що всередині тюків (пакунків) містилися джинсові штани торгової марки «Ju & Ju Jeans» в кількості 258 шт., куртки торгової марки «Tommy Hilfiger» в кількості 92 шт., куртки торгової марки «Abercrombie & Fitch» в кількості 12 шт., куртки торгової марки «Camels Routes» в кількості 60 шт., труси чоловічі торгової марки «Davenport» в кількості 1176 шт., труси жіночі в асортименті в загальній кількості 1 774 шт., ринкова вартість таких товарно-матеріальних цінностей згідно висновку експерта Ужгородського відділу з питань експертиз та досліджень № 142005901-1102 від 08 червня 2017 року становить 646 304,30 грн. (Т. 1, а. с. 10-15, 31-34, 103-105, 114-115). У подальшому ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 липня 2017 року в справі № 308/5945/17 клопотання старшого слідчого з особливо важливих справ слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області підполковника податкової міліції Павкевича Василя Романовича про вирішення питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні №32016070000000020 від 25 травня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України задоволено речові докази, вилучені в ході здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №32016070000000020, зокрема 6 (шість) поліетиленових тюків (пакунків), в яких містяться наступні товарно- матеріальні цінності: джинсові штани торгової марки «Ju & Ju Jeans» в кількості 258 шт., куртки трогової марки «Tommy Hilfiger» в кількості 92 шт., куртки трогової марки «Abercrombie & Fitch» в кількості 12 шт., куртки трогової марки «Camels Routes» в кількості 60 шт., труси чоловічі торгової марки «Davenport» в кількості 1 176 шт. труси жіночі в асортименті, в загальній кількості 1 774 шт., передано у власність держави у встановленому Кабінетом міністрів України порядку відповідно до ч. 5 п. 9 ст. 100 КПК України (Т. 1, а. с. 35-40, 116-118). Разом з цим, ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 23 листопада 2017 року в справі № 308/5945/17 апеляційну скаргу задоволено частково ухвалу слідчого судді\~\~ Ужгородського міськрайонного суду від\~\~ 20 липня 2017 року, якою у порядку ст. 100 КПК України вирішено питання речових доказів у кримінальному провадженні № 32016070000000020 від 25 травня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України, в частині вирішення питання речових доказів, а саме шести поліетиленових тюків (пакунків), скасовано та постановлено нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання в цій частині відмовлено (Т. 1, а. с. 41-44, 119-120). За таких обставин, [PERSON] звернувся в суд з цим позовом, мотивуючи свої вимоги порушенням його прав та завданням йому матеріальної і моральної шкоди внаслідок ухвалення Ужгородським міськрайонним судом судових рішень у кримінальному провадженні № 32016070000000020 від 25 травня 2016 року. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені ст. 1166, 1167 ЦК України. У той же час, особливості відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначаються у ст. 1176 ЦК України. Згідно ч. 1 вказаної норми Закону шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом (ч. 1 ст. 130 КПК України). Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Із позовної заяви вбачається, що [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог як на підставу позову посилається на п. 1 ст. 1 вказаного Закону, тобто відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного накладення арешту на майно. Разом з цим, згідно ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 3) пункт 3 виключено; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. У той же час, відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 6 ст. 82 цього Кодексу вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно ч. 1-3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Так, у ході розгляду даної справи [PERSON] , обґрунтовуючи свої позовні вимоги позбавленням його майна внаслідок ухвалення судових рішень Ужгородським міськрайонним судом у кримінальному провадженні № 32016070000000020 від 25 травня 2016 року, доказів на підтвердження належності йому цього майна, а саме шести поліетиленових тюків (пакунків), що було вилучене 14 липня 2016 року біля входу до складу поштового кур`єра «Інтайм» (м. Ужгород, вул. Лобачевського, 26), не надав. Відсутні відомості про надання [PERSON] таких доказів і в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 32016070000000020 від 25 травня 2016 року, внаслідок чого підставою для його закриття стало відсутність у досудового слідства доказів, які б вказували на наявність у діяннях невстановлених осіб умислу на ухилення від сплати податків (Т. 1, а. с. 31-34). У наданих [PERSON] копіях відповіді Головного управління Національної поліції в Закарпатській області № К-151 від 09 серпня 2016 року (Т. 1, а. с. 123) та висновку по його зверненню від 30 липня 2016 року (Т. 1 , а. с. 121), а також роздруківках судових рішень з ЄДРСР інформація щодо належності позивачу вилученого майна також відсутня. При цьому, скасовуючи ухвалу слідчого судді від 20 липня 2017 року в справі №308/5945/17 про передачу спірного майна у власність держави, апеляційний суд Закарпатської області у постанові від 23 листопада 2017 року, вказав на її передчасність (постанова Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 757/12208/20). Отже, питання про відшкодування шкоди в такому випадку має вирішуватися виходячи із наданих сторонами доказів на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування та з урахуванням принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства згідно з якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України), а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Ухвала слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 липня 2016 року у справі № 308/7224/16-к про накладення арешту на товарно-матеріальні цінності, які позивач вважає своїм майном, не визнана незаконною та не скасована. Більше того, судом встановлено, що законність накладення арешту на майно ухвалою слідчого судді від 18 липня 2016 року було підтверджено апеляційною інстанцією (ухвала Апеляційного суду Закарпатської області від 05 травня 2017 року, на таку у відзиві на позов посилався представник Ужгородського міськрайонного суду) (Т. 1, а. с. 138). За таких обставин, будь-яких підстав вважати незаконним накладення 18 липня 2016 року арешту на майно суд не знаходить, тому завдання [PERSON] майнової та моральної шкоди внаслідок обставин, викладених у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», бути доведеним теж не може. З огляду на викладене, звертаючись до суду з вказаним позовом, [PERSON] не доведено підстав для відшкодування відповідачем матеріальної шкоди, а також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, так само як і її розміру. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19 зазначено, що саме на слідчого суддю покладена функція судового контролю за дотриманням прав і свобод осіб у кримінальному провадженні, зокрема, під час досудового розслідування (пункт 18 частини першої статті 3 КПК України), і він наділений повноваженнями накладати арешт на майно та його скасовувати (статті 173 і 174 цього Кодексу). У КПК України немає заборони ініціювати перед слідчим суддею, коли кримінальне провадження вже закрив слідчий, питання про скасування арешту на майно, накладеного під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді на підставі приписів цього Кодексу. З огляду на вказане, беручи до уваги відсутність у слідчого повноважень, при закритті кримінального провадження самостійно скасувати арешт, накладений на майно ухвалою слідчого судді, Велика Палата Верховного Суду вважає, що для гарантування прав і свобод осіб, на майно яких ухвалою слідчого судді за КПК України накладений арешт у кримінальному провадженні, саме слідчий суддя, здійснюючи судовий контроль, повноважний за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна в порядку, передбаченому частиною другою статті 174 цього Кодексу, вирішити питання про скасування такого арешту після закриття слідчим кримінального провадження. Тобто, у разі, якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому КПК України, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право на майно, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, а останнє закрив своєю постановою слідчий, має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту в порядку кримінального судочинства. Такий порядок захисту права на майно є ефективним, оскільки забезпечить відновлення права власника або іншого володільця майна, на яке був накладений арешт слідчим суддею у кримінальному провадженні. Отже, у даному випадку саме суд в порядку кримінального судочинства має надати оцінку наявності підстав для скасування арешту майна, яке [PERSON] вважає своїм. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні відомості про те, що [PERSON] після закриття кримінального провадження звертався до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту в порядку кримінального судочинства. За таких обставин, позивачем остаточно не втрачена можливість повернення вилученого майна, власником якого він себе вважає, зокрема шляхом звернення до суду із заявою про скасування арешту майна в порядку, передбаченому статтею 174 ЦПК України. Що стосується посилання позивача на закриття кримінального провадження №32016070000000020 від 25 травня 2016 року з реабілітуючих підстав, внаслідок чого це є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, то суд таке до уваги у даній справі не бере, так як постановою про закриття кримінального провадження від 16 червня 2017 року вказане провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні невстановлених осіб складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України, відтак зазначена постанова не дає оцінку діям позивача, такий учасником кримінального провадження не був. Щодо доводів [PERSON] про порушення Ужгородським міськрайонним судом вимог процесуального Закону при ухваленні судових рішень у кримінальному провадженні № 32016070000000020 від 25 травня 2016 року, то суд виходить з наступного. Як роз`яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року, відповідно\~ до\~ частини\~ п`ятої\~ статті 124\~ Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки\~ вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у\~ прийнятті\~ позовів\~ та заяв з таким предметом. Таким чином, у разі непогодження позивача із судовими рішеннями Ужгородського міськрайонного суду, ухваленими у кримінальному провадженні № 32016070000000020 від 25 травня 2016 року, він має право оскаржити їх у визначеному процесуальним законом порядку, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року). На підставі наведеного та

Outcome: dismissed