Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

[PERSON] 04 березня 2021 року звернулась до суду із позовом до [PERSON] , та просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 1200 доларів США, в тому числі: три проценти річних - 63,22 долари США та судовий збір у розмірі 908,00 грн. Свою вимогу мотивувала тим, що 28 травня 2018 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого вона передала, а відповідач отримав позику у розмірі 2200,00 доларів США, та зобов`язався повернути грошові кошти у строк до 28.05.2019 року, про що відповідачем власноруч написав розписку. На даний час борг повернуто частково у сумі 1000,00 доларів США. Оскільки відповідач свої зобов`язання не виконав, грошові кошти у повному обсязі не повернув, він зобов`язаний сплатити 3% річних від простроченої суми за період з 28.05.2019 року по 26.02.2021 року у розмірі 63,22 долари США. Позивач у судове засідання не з`явилась. Надала заяву, згідно якої просила розглянути справу у її відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився. Був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить підпис у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов або заяв про розгляд справи у його відсутність не надавав. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що 28 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, на підтвердження даного договору [PERSON] власноруч написав розписку про отримання від [PERSON] грошових коштів у сумі 2200,00 доларів США, натомість відповідач зобов`язався повернути позивачу грошові кошти у строк до 28.05.2019 року. Судом було досліджено оригінал розписки від 28 травня 2018 року. Відповідач частково повернув позивачу суму боргу за договором позики у розмірі 1000,00 доларів США, що визнається позивачем. Однак, в зазначений у розписці термін [PERSON] кошти у повному обсязі позивачу не повернув. Висновки суду підтверджуються матеріалами справи. Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено ст.1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до положень ст.1047 ЦК України за договором позики, який був укладений представленою позивачем письмовою розпискою, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). За змістом ст.205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання ;відповідних правових наслідків. Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 02 липня 2014 року та 11 листопада 2015 року і в силу ст.ст.214,360-7 ЦПК Україну вони мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики, а отже позовні вимоги про стягнення суми основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Оскільки відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, з метою захисту прав позивача, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача залишок заборгованості за договором позики у розмірі 1200,00 доларів США. Згідно ч.2 с. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи той факт, що з моменту настання строку виконання грошового зобов`язання минув тривалий час, а відповідач продовжував користуватись отриманими у позику грошовими коштами, то позивач вважає за необхідним нарахувати 3% річних на суму боргу. Таким чином, сума нарахованих 3% річним за користування грошовими коштами відповідно до надано суду розрахунку за період з 28.05.2019 року по 26.02.2021 року складає - 63,22 доларів США (1200,00 доларів СШАх3х641 днів прострочення зобов`язання:365:100), що і підлягає стягненню з відповідача. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи та підлягають задоволенню. Позивач просила стягнути відповідача суму заборгованості у грошовій одиниці України гривні. На момент винесення рішення, тобто 01.02.2022 офіційний курс гривні відносно долара США в НБУ становить 28,4555 грн. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають задоволенню, а саме у розмірі 34146,60 грн., що станом на 01.02.2022 за офіційним курсом НБУ еквівалентно 1200 доларів США, та пені за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 1798,96 грн., що станом на 01.02.2022 за офіційним курсом НБУ еквівалентно 63 доларів США 22 центи. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти понесені позивачем судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору у розмірі - 908,00 грн.

Outcome: approved