Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

У липні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] та її малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та зняти їх з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою. В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилався на те, що йому на праві власності належить двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстрований він, його дружина [PERSON] , його дочка [PERSON] та її малолітні діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] та її малолітні діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у квартирі не проживають більше ніж 4 роки. З 2017 року відповідачка зі своїм чоловіком та дітьми проживала окремо, а потім переїхали за межі України та на даний період часу проживають у Польщі. Факт їх проживання у Польщі підтверджується дозволами на тимчасове проживання. Для того, щоб зняти з реєстрації місця проживання відповідача та її малолітніх дітей необхідна присутність відповідачки [PERSON] та батька дітей [PERSON] , тому він вимушений звернутися до суду з позовом, адже через реєстрацію в квартирі осіб, які не проживають в квартирі, він несе зайві витрати по сплаті платежів на утримання квартири, не має можливості отримати субсидію від держави, та на власний розсуд розпоряджатися своїм майном. Посилаючись на ст.317, 319, 321, 383, 405, ЦК України, ст.71,72,150 ЖК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді 05.07.2021 відкрито провадження по даній справі в порядку загального позовного провадження. 06.08.2021 через канцелярію суду від відповідачки [PERSON] , третьої особи [PERSON] надійшла заява про визнання позову. 09.08.2021 через канцелярію суду від Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надійшов висновок про недоцільність визнання малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . 29.10.2021 через канцелярію суду від представника позивача надійшли письмові пояснення по справі, в яких зазначено про те, що висновок Департаменту служб у справах дітей вважає незаконним та необґрунтованим, оскільки малолітні діти не є власниками квартири, в якій зареєстровані, жоден нормативно-правовий акт не передбачає вимоги при знятті з реєстрації місця проживання дітей надавати докази того, що у їх власності є житлова нерухомість. Крім того, відповідачка та її малолітні діти мають зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про прописку на тимчасове проживання, договором оренди житлового приміщення 1/2021 від 26.02.2021. Вказані документи свідчать про те, що діти проживають з батьками в Польщі та забезпечені житлом, в якому вони зареєстровані, а тому визнання їх такими, що втратили право користування квартирою та зняття з реєстрації не зменшить та не обмежуватиме права та інтереси дітей на житло. Крім того, відповідачка та третя особа [PERSON] не заперечували проти задоволення позову у заяві, яку направляли на адресу суду. Отже, вважає, що є законні підстави не погоджуватися з висновком Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. Ухвалою суду від 10.01.2021 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового засідання та відмовлено у визнанні позову відповідачкою [PERSON] , яка діє в інтересах малолітніх дітей. В судовому засіданні представник позивача надав аналогічні викладеним у позові пояснення, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради проти задоволення позову заперечувала, підтримала висновок щодо недоцільності визнання малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Відповідачка [PERSON] , третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явились, направили до суду заяви, в яких просили справу розглядати за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечували. Суд, вислухавши доводи представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини. Позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 28.01.1995, укладеному на Харківській товарній біржі, належить квартира за адресою: [ADDRESS] , право власності зареєстровано в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 15.02.1995 (а.с.8-9). Відповідно до довідки з Реєстру територіально громади м.Харкова від 27.05.2021 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані позивач, [PERSON] , [PERSON] та малолітні діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.10). Як вбачається зі свідоцтв про народження [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , їх батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.18, 19, 20). Факт проживання відповідачки [PERSON] та її малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в Польщі підтверджується посвідками на тимчасове проживання, наданих суду в перекладі та завірених перекладачем а саме: посвідка на проживання [NUMBER] на ім`я [PERSON] , посвідка на проживання [NUMBER] на ім`я [PERSON] , посвідка на проживання [NUMBER] на ім`я [PERSON] , посвідка на проживання [NUMBER] на ім`я [PERSON] , виданими Поморським воєводством Польщі 14.10.2020, дозвіл на тимчасове проживання дійсний до 31.08.2022 (а.с.76-87). Відповідно до довідкок про прописку на тимчасове проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] прописані на тимчасове проживання з 20.05.2021 за адресою: [ADDRESS] . Дата завершення строку прописки 31.03.2022. Довідка дійсна до часу зміни місця проживання, але на строк, що не перевищує строк прописки, тобто до 31.03.2022 (а.с.99-102). Відповідно до договору оренди житлового приміщення, укладеного 26 лютого 2021 року вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] , яка діє на підставі довіреності А №18/2010, наданої власниками приміщення [PERSON] і [PERSON] укладено договір оренди житлового приміщення, строк дії якого визначено один рік (до 31 березня 2022 року) з можливістю його пролонгування (а.с.103-115). Згідно з висновком Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради вбачається, що Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за недоцільне визнання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування висновку зазначають, що відсутні дані що малолітні діти є власниками іншого житла та не вбачається, де будуть проживати діти після визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням (а.с.53-56). Відповідно до копії звернення до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради позивач звертався до вищезазначеного органу про перегляд складеного Висновку №450 від 04.08.2021 про недоцільність визнання дітей такими, що втратили право користування житлом та надання іншого висновку, оскільки права та інтереси не порушуються (а.с.119-121). У судовому засіданні представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради підтримала наданий раніше висновок та позицію Департаменту щодо недоцільності позбавлення права користування житловим приміщенням малолітніми дітьми дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Заперечила можливість перегляду раніше наданого висновку. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положенням ч.1, ч.2 ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» надано визначення вільного вибору місця проживання чи перебування, як право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати. Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які не досягли 14-річного віку. Відповідно до ч.1, ч.3, ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Через свій вік [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не можуть самостійно обирати місце проживання, тому факт їх непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дітей права користування належним їх діду житлом. Зазначена правова позиції висловлена в постанові Верховного суду у справі №759/19394/15-ц від 27.12.2018. Частиною 3 статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Суд погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення права користування житлом малолітніх дітей, інтереси яких представляє їх мати - [PERSON] та вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушує житлові права малолітніх дітей. Суд критично ставиться до заяви відповідачки [PERSON] , яка діє в інтересах малолітніх дітей, та третьої особи [PERSON] про визнання позову, оскільки у разі задоволення позовних вимог, будуть порушені права та інтереси малолітніх дітей При цьому суд зазначає, що ст.71, 72 ЖК УРСР, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки стосуються користування житловими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, до якого квартира, що належить позивачу [PERSON] , не відноситься. Також суд не застосовує до спірних правовідносин ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», як виключену на підставі Закону № 1871-IX від 05.11.2021. Суд вважає, що наявність між відповідачкою та власником житла договору оренди житлового приміщення в Польщі, строк дії яких встановлено сторонами на один рік, а саме до 31.03.2022, довідок про прописку на тимчасове проживання, строк дії яких також до 31.03.2022, посвідок на тимчасове проживання, строк дії якої до 31.08.2022, свідчить про тимчасовий характер перебування за кордоном відповідачки та її малолітніх дітей, а тому сам факт не проживання у квартирі відповідачки та її дітей, не може бути безумовною підставою для визнання дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Непроживання дітей викликано виїздом їх батьків на тимчасове проживання до Польщі, вік дітей позбавляє їх можливості самостійно обирати місце проживання, а тому визнання дітей такими, що втратили користування житловим приміщенням безумовно порушує їх житлові права. Підстава, на якій місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Враховуючи, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог буде порушати права дітей на житло, а тому такі вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed