Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що з 15 серпня 2006 року і по теперішній час вона працює вчителем історії у Тягинському закладі повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області. У жовтні 2021 року після того, як була прийнята постанова Кабінету Міністрів України щодо обов`язкової вакцинації освітян, директором Тягинського закладу повної загальної середньої освіти [PERSON] було видано наказ №88 від 08.11.2021 року про відсторонення [PERSON] від роботи без збереження заробітної плати з підстав нездійснення останньою щеплення проти COVID-19. Своє відсторонення позивач вважає незаконним і таким, що суперечить нормам чинного законодавства України, оскільки стаття 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не містить порядку відсторонення працівників, які не щеплені проти COVID-19. Також позивач зазначає, що виключно Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлюється перелік обов`язкових профілактичних щеплень, проте вказаним законом щеплення від СОVID-19 не встановлене, як обов`язкове, а тому відповідно не включене до календаря профілактичних щеплень. Відтак наказ МОЗ України №2153 про обов`язковість щеплення від СОVID-19 суперечить чинному Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Крім того, у оскаржуваному наказі вказано, що [PERSON] відсторонена від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19, однак вказана підстава не передбачена жодною нормою законодавства, а тому наказ є протиправним. Дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію СОVID-19 в Україні у 2021-2022 роках, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я від 24.12.2020 року № 3018 встановлено, що вакцинація від коронавірусної хвороби СОVID-19 в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп. Позивач стверджує, що зазнала протиправного втручання в її право на працю, через примушування до щеплення, яке проводить в порушення закону, через що була позбавлена можливості заробляти собі на життя власною працею, а тому має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У зв`язку з цим позивач просить визнати протиправним і скасувати наказ директора Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області [PERSON] №88 від 08.11.2021 року про відсторонення від роботи [PERSON] , стягнути з Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.11.2021 року по 15.11.2021 року у розмірі 4 137,00 грн. Ухвалою суду від 01.12.2021 року позовну заяву було залишено без руху через порушення вимог ч.4 ст.177 ЦПК України та надано можливість усунути його недоліки. 06.12.2021 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків, зазначених судом. Ухвалою суду від 07.12.2021 року було відкрито провадження у вказаній справі із призначенням підготовчого судового засідання та викликом сторін. 10.01.2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки директор Тягинського закладу повної загальної середньої освіти [PERSON] не за власної ініціативи ухвалив наказ про відсторонення позивача від роботи, а перед повідомленням працівників про необхідність обов`язкового щеплення та можливе відсторонення від роботи попередньо телефоном консультувався з іншими установами та отримав усні роз`яснення щодо законності такого рішення. Відповідач 1 діяв у межах наданих йому повноважень згідно норм діючого законодавства та з метою захисту епідеміологічного благополуччя громадян, зокрема дітей очолюваного ним навчального закладу. Інформаційним листом 03.11.2021 року, а також вголос директором було повідомлено позивача разом з іншими працівниками Тягинського закладу ПЗСО, які не пройшли вакцинацію проти COVID -19, про те, що Міністерство охорони здоров`я України наказом № 2153 від 04.10.2021 року затвердило перелік організацій, працівники яких підлягають обов`язковій вакцинації проти COVID -19, до яких увійшли працівники закладів загальної середньої освіти незалежно від типу та форм власності, у зв`язку з чим працівники закладів освіти, які не щепляться проти COVID -19 до початку роботи 08.11.2021 року о 8:30 год. будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати. Однак позивач, будучи повідомленою про обов`язкові профілактичні щеплення проти COVID-19, від підписання вказаного повідомлення відмовилась, про що 03.11.2021 року було складено акт. Отже, відповідачем були вжиті заходи, аби довести до відома позивача інформацію про те, що вона, як працівник закладу дошкільної освіти, підлягає обов`язковій вакцинації проти COVID-19, а у випадку ухиляння чи відмови від вакцинації позивач буде відсторонена від роботи у встановленому законом порядку. Враховуючи те, що [PERSON] не пройшла курс вакцинації проти COVID-19, відповідач виніс наказ про відсторонення її від роботи з 08.11.2021 року без збереження заробітної плати до часу усунення причин, що зумовили відсторонення, тобто до моменту отримання хоча б однієї дози вакцини проти COVID-19. Цього ж дня із вказаним наказом [PERSON] була ознайомлена під розписку. Відповідач стверджує, що наміру проходити вакцинацію у позивача не було. Вважає дане рішення обґрунтованим та таким, що не суперечить чинному законодавству, оскільки керівник навчального закладу, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивача від роботи. Підготовче засідання від 11.01.2022 року було відкладено за заявою позивача для надання можливості подати відповідь на відзив. Ухвалою суду від 24.01.2022 року справу призначено до судового розгляду по суті. 25.01.2022 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що доводи відповідача про дотримання процедури відсторонення лише шляхом посилання на ст. 46 КЗпП не спростовують протиправності наказу та порушення прав позивача, оскільки ст. 46 КЗпП містить лише перелік підстав, серед них - «інші випадки передбачені законодавством» процедури ж відсторонення дана норма не містить, в свою чергу ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» як «інший випадок», вимагає, щоб відсторонення у разі ухилення чи відмови від щеплення здійснювалося саме в порядку встановленому законом, а не іншим актом, таким законом є Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», який в ст. 7 передбачає, що особи, які ухиляються від щеплення усуваються від роботи виключно за поданням санітарно- епідеміологічної служби, цих вимог закону відповідачем дотримано не було, що є порушенням вимоги законності. При цьому, посилання на постанову Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 не заслуговують на увагу, позаяк вказане рішення прийнято за інших фактичних обставин справи та не містить жодних висновків про застосування норм права, які стосуються відсторонення працівника від роботи через нездійснення вакцинації проти COVID-19. Відповідачем не спростовано той факт, що відсторонення відбулося за відсутності фактичних обставин, які мають бути встановлені та підтверджені відповідними доказами. Зокрема, відповідачами, так і не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували відмову чи ухилення від проведення щеплення. Доводи відповідача про наявність виправданої мети, що супроводжено посиланням на практику ЄСПЛ у справі Вавржчика проти Чеської республіки, а також на постанову Верховного Суду від 10.03.2021 року у справі № 331/5291/19 є нерелевантними, оскільки в цих справах суд наголошував на тому, що справи стосуються добре відомих науці і медицині вакцин, в той же час у даній справі мова йде про експериментальну вакцину, яке не є добре відомою та ще перебуває на стадії випробування, тому в даному випадку виправдана мета не доведена так, як несе ризик життю та здоров`ю позивача. Доводи відповідача про те, що мало місце лише виконання підзаконних нормативно-правових актів, невиконання яких тягне за собою адміністративну відповідальність, є неспроможними, оскільки ніхто не зобов`язаний виконувати протиправні накази, а тим більше ті, які суперечать закону, оскільки закон має вищу юридичну силу, тому перш ніж застосувати такі акти відповідач мав забезпечити дотримання закону та конституційних прав позивача чого зроблено не було. Посилання відповідача на усні роз`яснення щодо законності відсторонення та надані письмові відповіді обласних та районних державних адміністрації, Міністерства охорони здоров`я України та Державної служби України з питань праці, не можуть братися до уваги судом, оскільки, по-перше, вказані документи не є нормативно - правовими актами, містять лише роз`яснювальних характер та не є обов`язковими до застосування, по- друге, зазначені документи, всупереч вимог ст.ст. 81, 83 ЦПК України, не надані, ані суду, ані позивачу. При цьому, позиція відповідача про те, що суд може залучити установи, які надавали роз`яснення про законність відсторонення позивача від роботи, у якості співвідповідачів, є необґрунтованою та не відповідає вимогам ст. 51 ЦПК України. Доводи відповідача про те, що на позивача слід покласти витрати на правову допомогу відповідача, які орієнтовано складають тринадцять тисяч гривень, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки, всупереч вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України, заявлені відповідачем витрати не є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом відповідача робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та ціною позову і значенням справи для сторони. До того ж, всупереч вимог п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, відповідачем не надано жодних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат. У зв`язку з викладеним, представник позивача просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив. Позивач пояснила, що у серпні 2021 року хворіла та декілька місяців приймала ліки, радилася із лікарем щодо можливості пройти вакцинацію, проте не отримала однозначної відповіді. 03.11.2021 року у Тягинському ЗПЗСО відбулася педагогічна нарада, після якої нею було отримано повідомлення про необхідність вакцинування. Оскільки це повідомлення не містило підпису директора та печатки закладу, [PERSON] відмовилася його підписувати. Перед 08.11.2021 року вона знов захворіла, зверталася до лікаря, зробила тест на COVID-19 та отримала негативний результат, у зв`язку з чим лікарняний відкрито не було. Лікар на той час не міг надати їй довідку про відтермінування вакцинації. [PERSON] мала намір зробити щеплення після видужання, проте 08.11.2021 року на нараді зазначила, що не може надати сертифікат про вакцинацію, так як це конфіденційна інформація. Після чого отримала наказ про відсторонення від роботи. Оскільки позивач не мала грошей на прожиття, була змушена зробити першу дозу вакцинації, щоб вийти на роботу. Відповідач 1 та представник відповідача 2 [PERSON] та його представник у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні з підстав, зазначених у відзиві. [PERSON] також зазначив, що як директор Тягинського ЗПЗСО неодноразово збирав колектив та наголошував на необхідності вакцинування, оскільки у с.Тягинка зафіксовано велику кількість хворих на COVID-19. 03.11.2021 року на нараді усім невакцинованим вчителям було вручено повідомлення про те, щоб до 08.11.2021 року надали сертифікати про щеплення, роз`яснено наслідки ненадання. [PERSON] неодноразово зазначала, що не буде робити щеплення. Про те, що вона хвора, нікого не повідомляла, до школи приходила, щоб проводити уроки дистанційно. Один з вчителів надав йому довідку від лікаря про відтермінування щеплення на кілька місяців, проте позивач цього не зробила. У зв`язку з чим 08.11.2021 року було видано наказ про її відсторонення від роботи. Після отримання першої дози вакцинації, [PERSON] була допущена до роботи. [PERSON] вважає, що діяв у межах повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до трудової книжки серії [NUMBER] від 01.09.2006 року, [PERSON] з 15.08.2006 року працює на посаді вчителя історії та правознавства у Тягинському закладі повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області (а.с.9-10). Зі змісту повідомлення та акту Тягинського закладу повної загальної середньої освіти вбачається, що [PERSON] 03.11.2021 року була повідомлена про необхідність на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», зробити вакцинацію проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 до початку роботи 08.11.2021 року (до 08-30 год.) з наданням підтверджуючого це документу, ненадання якого буде розцінене як відмова або ухилення від вакцинації, що потягне за собою відсторонення від роботи без збереження заробітної плати (а.с.44). Згідно із наказом Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області №88 від 08.11.2021 року «Про відсторонення від роботи [PERSON] », [PERSON] , вчителя історії Тягинського ЗПЗСО, відсторонено від роботи з 08-30 год. 08.11.2021 року на час відсутності щеплення проти СОVID-19 без збереження заробітної плати. Підстава: повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19 [PERSON] від 03.11.2021 року (а.с.11). Відповідно до наказу Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області №91 від 16.11.2021 року «Про допуск до роботи», [PERSON] , вчителя історії Тягинського ЗПЗСО, допущено до роботи з 16.11.2021 року з умовою надання сертифікату про повну вакцинацію від COVID-19 до 31.11.2021 року (а.с.12) За довідкою про доходи Тягинської сільської ради Херсонської області №943 від 11.11.2021 року, загальна сума доходу [PERSON] на посаді вчителя за період з травня 2021 року по жовтень 2021 року становить 96 000, 43 грн. (а.с.13) У відповідності до ст.3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. Разом із тим, право на працю може піддаватись обмеженням. За положеннями ст.46 КЗпП України, допускається відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. За змістом вищеназваної статті допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц). Конституційним Судом України (рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення ч.3 ст. 21 КЗпП України від 9 липня 1998 року № 12-рп/98) було дано офіційне тлумачення терміну «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство» потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Тобто Конституційний Суд України фактично став на позицію тлумачення поняття «законодавство» у широкому значенні. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає у тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків у порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Зокрема, з метою запобігання виникненню і поширенню інфекційних захворювань, небезпечних для населення, законодавство України про охорону здоров`я передбачає відсторонення від роботи у разі необґрунтованої відмови або ухилення працівника від обов`язкового щеплення. Так, у статті 30 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 року закріплена можливість запровадження щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань проведення обов`язкових медичних оглядів, профілактичних щеплень, карантинних заходів в порядку, встановленому законами України. Спеціальними законами у цій сфері є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 року. Частинами першою та другою статті 12 цього Закону визначено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до: зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Отже, зазначеним законом визначено, що: 1) до обов`язкових профілактичних щеплень віднесені ті, які включені до календаря щеплень, а також ті, що запроваджені проти поширення інфекційних хвороб. Наказом Міністерства охорони здоров`я від 25.02.2020 року №521 до Переліку особливо небезпечних інфекційних хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 липня 1995 року № 133, включений «COVID-19». 2) перелік працівників, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, тобто Міністерством охорони здоров`я ( МОЗ). Згідно із Наказом МОЗ від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. 3) працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт: у разі ухилення чи відмови від обов`язкового щеплення та у порядку, встановленому законом. 07.10.2021 року Міністерством юстиції України за № 1306/36928 було проведено реєстрацію наказу МОЗ від 04.10.2021 року № 2153. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (пункту 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 року № 731) Отже, процедуру введення в дію наказ МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 пройшов, у зв`язку з чим підлягає застосуванню, як невід`ємна частина законодавства України. За встановлених обставин та норм чинного законодавства України, посилання позивача на протиправність обов`язкового щеплення викладачів є необґрунтованими. Також необґрунтованим суд вважає посилання позивача на порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, з огляду на наступне. Відповідно до статті 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні «Соломахін проти України» від 15.03.2012 року, яке є частково релевантним у спірних правовідносинах, ЄСПЛ зазначив, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. У рішенні «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» ЄСПЛ зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції. Разом із цим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення статті 8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу другого цієї статті, тобто встановити: 1) чи є втручання виправданим «відповідно до закону»; 2) чи має воно на меті законні цілі; 3) чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, суд враховує також правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 20.03.2018 року у справі № 337/3087/17, за якою завданням держави є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права дитини на дошкільну освіту та інтересами інших дітей. У спорі, що розглядався, індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення батьками дитини при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти, в тому числі в дошкільних закладах освіти протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення, перед направленням дитини для здобуття освіти в дошкільних закладах освіти, з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України. Крім того, у постанові від 17.03.2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов правового висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим. У постанові від 10.03.2021 року в справі № 331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя і здоров`я людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Зважаючи на те, що профілактичні щеплення є одним з засобів реалізації протиепідемічних заходів, спрямованих на забезпечення санітарного благополуччя населення з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, таке втручання є виправданим відповідно до закону та іншим нормативно-правовим актам, які є чинними та обов`язковими до виконання всіма громадянами України, має на меті законні цілі та є виправданим у демократичному суспільстві. На час винесення оскаржуваного наказу, як і на даний час, порядок відсторонення від роботи працівників через ухилення чи відмову від проходження обов`язкового профілактичного щеплення законом не врегульований. Законодавство України з цього питання містить лише кілька окремих положень: Відповідно до ч.3 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» від 24.02.1994 року, порядок і терміни проведення профілактичних щеплень, в тому числі обов`язкових, визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. За положеннями частин 6 та 7 статі 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Згідно із пунктами 8, 17, 19 Положенням про організацію і проведення профілактичного щеплення, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року №551), для забезпечення своєчасного проведення профілактичних щеплень лікар, інший визначений медичний працівник, в усній або письмовій формі запрошують до закладу охорони здоров`я або до місця надання медичних послуг осіб, які підлягають щепленню у день, визначений для проведення щеплень. У разі виявлення медичних протипоказань до щеплень відповідно до Переліку медичних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року №551, особа направляється на комісію з питань щеплень, створену наказом по закладу охорони здоров`я. Факт відмови від щеплень з позначкою про те, що медичним працівником надані роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою №063-2/о, підписується як громадянином, так і медичним працівником. За положеннями ст.7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», підприємства, установи і організації зобов`язані, у тому числі, усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У відповідності до п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відсторонення працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Системний аналіз наведених норм дає суду підстави для висновку, що за відсутності законодавчо визначеного алгоритму дій, відсторонення працівника від роботи через ухилення чи відмову від обов`язкового профілактичного щеплення допускається за умов: 1) виникнення у працівника обов`язку пройти таке щеплення, про що він має бути проінформований; 2) надання працівникові розумного строку для проходження медичного огляду та отримання щеплення чи документу про наявність протипоказань; 3) документування факту відмови чи ухилення від щеплення; 4) видання керівником підприємства, установи, організації наказу про відсторонення працівника від роботи із зазначенням конкретної правової і фактичної підстави (ухилення чи відмова від проведення щеплення) та строку відсторонення. В ході судового розгляду встановлено, що позивач є працівником закладу освіти. Обов`язковість профілактичного щеплення від COVID-19 для працівників закладів освіти введена наказом МОЗ від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набув чинності 08.11.2021 року. Отже, з дати набрання вказаним наказом законної сили у позивача виник обов`язок пройти профілактичне щеплення. 03.11.2021 року, відповідно до повідомлення та акту Тягинського закладу повної загальної середньої освіти, позивач була проінформована про необхідність пройти курс вакцинації до початку роботи до 08.11.2021 року (1, 2). 08.11.2021 року директором Тягинського закладу повної загальної середньої освіти було видано наказ № 88 «Про відсторонення від роботи Людмили Скачко» на час відсутності щеплення проти COVID-19 (4). При цьому, підставою видачі цього наказу зазначено повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 [PERSON] від 03.11.2021 року. Отже, Тягинським закладом повної загальної середньої освіти перед видачою оскаржуваного наказу не було документально зафіксовано факту відмови чи ухилення позивача від щеплення та, відповідно, оскаржуваний наказ не містить вказівки на конкретну підставу відсторонення від роботи: відмова чи ухилення від проведення щеплення, тобто не було дотримано порядку відсторонення вчителя від роботи на підставі наведених вище законодавчих актів, що є підставою для скасування такого наказу. Зважаючи на те, що наказом № 91 від 16.11.2021 року позивач була допущена до роботи, оскільки 15.11.2021 року отримала першу дозу вакцинації, доказів того, що [PERSON] ухилялася або відмовилася від проведення щеплення, матеріали справи не містять. Разом із тим, посилання [PERSON] на те, що вона мала намір вакцинуватися, проте до 08.11.2021 року захворіла, з приводу чого зверталася до лікаря, який на той час не зміг надати їй довідку про відтермінування щеплення, суд вважає необґрунтованим, оскільки відповідних доказів на підтвердження викладеного позивачем та її представником надано не було. За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що відсторонення [PERSON] від роботи з 08.11.2021 року на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення є незаконним, у зв`язку з чим та виходячи з положень ст.16 ЦК України та ст.5 ЦПК України, вважає за необхідне позовну заяву в частині зазначених вимог до Тягинського закладу повної загальної середньої освіти задовольнити, визнати незаконним та скасувати наказ про відсторонення від роботи. Щодо позовної вимоги про стягнення з Тягинського закладу повної загальної середньої освіти середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08.11.2021 року по 15.11.2021 року у розмірі 4 137 грн., то суд дійшов наступних висновків. Відповідачами у справі зазначені директор Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області [PERSON] та Тягинський заклад повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області (код ЄДРПОУ 24958067). Як вбачається з довідки про доходи позивача (а.с.13) заробітна плата виплачується останній Тягинською сільською радою Херсонської області (код ЄДРПОУ 04401345). Отже, ані відповідач 1, ані відповідач 2 не уповноважені здійснювати оплату праці позивача. Клопотання про залучення Тягинської сільської ради Херсонської області до участі у справі в якості співвідповідача в порядку ст.51 ЦПК України, позивачем та її представником заявлено не було. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне у задоволенні позову в цій частині відмовити. Щодо позовних вимог до директора Тягинського закладу повної загальної середньої освіти [PERSON], суд зазначає наступне: Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18),від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18),від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18),від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19), від 30 січня 2020 року у справі №509/4966/17 (провадження № 61-3921св18). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України). Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина 1 статті 47 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України) Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України). Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (частина 1 стаття 89 ЦК України). Звертаючись з позовом, [PERSON] вказала відповідачем 1 директора Тягинського закладу повної загальної середньої освіти [PERSON], який не є юридичною особою, тоді як з огляду на зміст спірних правовідносин та заявлені позовні вимоги належним відповідачем по справі є відповідач 2 - Тягинський заклад повної загальної середньої освіти (відповідач 2), як юридична особа, в якій працює позивач. За встановлених обставин, у задоволенні позову [PERSON] до директора Тягинського закладу повної загальної середньої освіти [PERSON], суд вважає за необхідне відмовити. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. За положеннями ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Частина 3 статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначає, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Як вбачається з матеріалів справи, інтереси позивача на підставі договору про надання правової допомоги від 16.11.2021 року, представляло адвокатське об`єднання «Кравець і партнери», яким при подачі позову у акті до договору про надання правової (правничої) допомоги було зазначено розрахунок суми судових витрат на загальну суму 25 000,00 грн., з яких вартість підготовки та подачі позовної заяви складає 5 000 грн., які сплачені, що підтверджується рахунком на оплату № 1203 від 16.11.2021 року, квитанцією від 19.11.2021 року та актом надання послуг № 888 від 23.11.2021 року, та 20 000 грн. за участь у двох судових засідання поза територією м.Києва (планово два судових засідання тривалістю 5 годин), доказів на оплату яких не надано. За встановлених обставин, суд дійшов висновку про доведеність витрат позивача на правничу допомогу в сумі 11 000 грн. (з яких вартість підготовки та подачі позовної заяви складає 5 000 грн., та 6 000 грн. за участь у одному судовому засіданні, тривалістю 1 год. 30 хв. (20 000 грн.:5 год.= 4 000 грн. за 1 год.), як такої, що є пов`язаною з даною справою, вважає їх співмірними зі складністю та об`ємом виконаної роботи, такою, що підтверджена належними та допустимими доказами розрахунку таких витрат. Отже, відповідно до ст.141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, із Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 908 грн., судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5 500 грн.

Outcome: partial