Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із даним позовом, в якому просить визнати поруку припиненою з 20.08.2008 року за договором поруки №804/6/05/2007/840к/2236/3 від 11.05.2007 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Комерційний банк «Надра». Позов обґрунтовано тим, що вказаний вище договір поруки був укладений позивачем з банком для забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договором, позичальником по яких є [PERSON] . По кредитним договорам боржника утворилась заборгованість, з 18.01.2008 року боржник перестав виконувати зобов`язання, і в період з 20.02.2008 року по 20.08.2008 року позивач мав пред`явити позов до поручителя. Оскільки протягом шестимісячного строку банком не було пред`явлено вимоги до поручителя, а тому відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука на час звернення банку з позовом до суду вже була припиненою. До Суворовського районного суду м. Херсона банк звернувся із позовом 27.12.2012 року. 22.03.2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального провадження. 12.08.2021 року представником відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», подано письмові пояснення, в яких зазначено про необґрунтованість позовних вимог та про відмову в їх задоволенні. 12.08.2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явились. Представник позивача подав заяву про проведення розгляду у його відсутності, позовні вимоги просить задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, в задоволенні позову просила відмовити. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив. Відзив не подав. Відповідно до відмітки на поштовому відправленні «адресат відсутній за зазначеною адресою». Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 21.02.2013 року у цивільній справі № 21.02.2013 року задоволено позов ПАТ КБ «Надра» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості. Стягнено з солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 804/6/05/2007/840к/2236 від 11.05.2007 року у сумі 97015,83 дол. США. Судовим рішенням встановлено, що між Банком та [PERSON] укладено 11.05.2007 року кредитний договір № 804/6/05/2007/840к/2236. Згідно договору поруки № 804/6/05/2007/840к/2236/3 від 11.05.2007 року [PERSON] взяла на себе зобов`язання перед Банком відповідати по зобов`язанням [PERSON] за кредитним договором № 804/6/05/2007/840к/2236 від 11.05.2007 року. Також даним рішенням визначено суму заборгованості. Відповідно до відмітки на судовому рішенні - воно набуло чинності 23.04.2013 року. Відповідно до умов кредитного договору № 804/6/05/2007/840к/2236 від 11.05.2007 року - строк надання кредиту до 11.05.2037 року. Відповідно до умов договору поруки № 804/6/05/2007/840к/2236/3 від 11.05.2007 року поручитель ознайомлена з умовами кредитного договору. Судовим рішенням від 21.02.2013 року у справі № 2120/5490/12 встановлено, що позовні вимоги Банку за кредитним договором та договорами поруки є законними та обґрунтованими, що дає підстави визначить про встановлення факту дійсності правочинів та їх дії станом на 21.02.2013 року. За договором про відступлення права вимоги № GL3N217214 від 29.04.2020 року, ТОВ «ФК «Фінрайт» є правонаступником ПАТ КБ «Надра». За договором про відступлення права вимоги № GL3N217214 від 12.05.2020 року, ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» є правонаступником ТОВ «ФК «Фінрайт». Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору поруки) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Водночас застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити щоб обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Отже, ухвалення судом рішення у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20), в якому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), посилання на яке також зазначено у письмових пояснення представника відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». Зазначена правова позиція, спростовує твердження позивача, зазначені в тексті позовної заяви. У зв`язку із наведним, суд не бере до уваги твредження позивача, що порука є припинеою з 20.08.2008 року. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вище наведене суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Outcome: dismissed