Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом з вимогою до відповідача [PERSON] про зменшення розміру аліментів. Вимоги мотивує тим, що перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 22 листопада 2019 року. Від шлюбу мають троє дітей - [PERSON] , 2009 року народження, [PERSON] , 2017 року народження, та [PERSON] , 2019 року народження. 22 листопада 2019 року Деснянським районним судом було ухвалено рішення про стягнення аліментів на утримання двох дітей по 2000 грн. на кожну дитину, однак у гудні 2020 року подано до суду позов про стягнення з нього аліментів на утрмання 3 - ї дитини, [PERSON] , 2019 року народження, у твердій грошовій сумі у розмірі 4 000 грн., при цьому зазначає, що працює водієм - експедитором та отримує заробітну плату у розмірі 6 050 грн. без відрахування податків, а на руки отримує 4 870 грн. Враховуючи вказане, просить зменшити розмір аліментів до 1500 грн. на кожну дитину. 22 жовтня 2021 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі та постановлено здійснювати розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи. 03 грудня 2021 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва постановлено здійснювати розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. Відповідач скористалася правом надання відзиву, у якому зазначила про те, що заперечує щодо позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає їх безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивач як на підставу зменшення розміру аліментів посилається на зменшення розміру заробітної плати, при цьому не надає жодних доказів її зменшення. Наявність в суді позову щодо стягнення аліментів на третю дитину не є підставою для зменшення розміру аліментів. Інших, будь - яких підстав зменшення, не надано. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Киця Л.А. в судовому засіданні підтримала вимоги позову щодо зменшення розміру аліментів на утримання двох дітей. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Піскарьов П.М. в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову, посилаючись на викладене у відзиві, при цьому відповідач зазначила, що аліменти оплачуються не в повному обсязі, при цьому позов про стягнення аліментів на утримання двох дітей подавався тоді, коли вона перебувала в стані вагітності за третьою дитиною, тому можливості стягнути і на третю дитину, не було. На даний час перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, одна утримує трьох дітей, та й чоловік не в повній мірі надає ті кошти, які присуджено за рішенням суду. На третю дитину коштів не надає. Нею подано до суду позов щодо стягнення аліментів, однак в процесі судового розгляду батьком було подано клопотання про проведення генетичної експертизи, яка проведена і встановлене батьківство. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 12, ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено наступне. 01 серпня 2007 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . 22 листопада 2019 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва шлюб розірвано, визначено місце проживання дітей - [PERSON] та [PERSON] разом з матір`ю, постановлено стягувати аліменти на утримання двох дітей - [PERSON] та [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі - 2 000 грн. щомісячно на кожну дитину, з подальшою індексацією відповідно до закону, до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до наказу № 1 про прийняття на роботу від 09 серпня 2021 року, [PERSON] прийняти на посаду водія - експедитора з 09 серпня 20221 року з окладом 6050 грн. у ФОП [PERSON] . При вирішенні спору суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 Конвеції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.1 ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як вбачається зі змісту позову, позивач зазначає, що працевлаштований, однак отримує заробітну плату в розмірі 6 050 грн. ( на руки 4 870 грн.). Слід зазначити про те, що стороною позивача не надано суду доказів наявності підстав для зменшення аліментів на утримання дітей з 2 000 грн. на кожного до 1 500 грн. Зокрема, до суду не надано доказів розміру доходів позивача, які свідчили б про відсутність можливості сплачувати аліментів в зазначеному розмір. Доказів зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось (ст. 192 СК України), перебування на утриманні позивача інших дітей, батьків чи інших осіб, а також на підтвердження наявності або відсутності майна, суду не надано. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача в силу ст. 12, 81 ЦПК України не було доведено належними та достатніми доказами вимоги щодо зменшення розміру аліментів, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення розміру аліментів на утримання двох дітей, встановленого заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року. Судом також встановлено, що відповідач тривалий час перебуває у відпустці по догляду за дітьми, а саме з липня 2017 року (після народження другої дитини) і по сьогоднішній день, оскільки у 2019 році народилася третя дитина, отримує щомісячну допомогу при народженні, інших доходів не має, одна виховує трьох дітей, при цьому позивач, який є батьком дітей, не в повному обсязі надає кошти, які постановлено стягувати рішенням суду на двох дітей, а на утримання третьої дитини, кошти не надає. Суд також звертає увагу на те, що при винесенні рішення у 2019 році, позивач зазначав про те, що з 2018 року влаштувався водієм до ФОП, де його заробітна плата за вирахуванням податків становила 5 960 грн., при цьому зазначав, що знаходиться у пошуках додаткових заробітків, щоб мати змогу краще забезпечувати своїх дітей. З урахуванням вказаних обставин, судом у 2019 році постановлено стягувати аліменти на утримання двох дітей у розмірі саме 2 000 грн. щомісячно на кожну дитину. Тобто, мати дітей просила стягувати аліменти у більшому розмірі, однак судом вже враховувалися обставини скрутного становища. У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, зазначаючи, що отримує «на руки 4 870 грн.» (тобто менше чим у 2019 році), прийнятий на роботу водієм у ФОП [PERSON] (до своєї матері), про що стало відомо у процесі розгляду справи. Тобто, з моменту винесення рішення про стягнення аліментів - з листопада 2019 року по жовтень 2021 рік (дата подачі позову), позивачем не вчинено будь - яких дій задля найкращого забезпечення своїх власних дітей, оскільки обов`язки щодо утримання і виховання дітей покладаються на обох батьків. Суд враховує і той факт, що виховання дітей одним з батьків ( в даному випадку мати виховує трьох дітей), коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дітей, а особливо на перших роках їх життя, у зв`язку з чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дітей таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного. Зазначене призводить до дисбалансу у обов`язках батьків, чому кореспондується право одного з батьків подати позов до суду для спонукання іншого з батьків брати участь у витратах на дітей. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed