Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

[PERSON] 28.12.2021 звернулася до суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу № 1087/ос від 09.12.2021 виробничого підрозділу «Харківська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» в частині відсторонення її від роботи; зобов`язання виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи та вимушеного прогулу; стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн. У позовній заяві [PERSON] вказує на те, що відсторонення від роботи є неприпустимим та таким, що порушує її права, оскільки вимога відповідача про необхідність проведення обов`язкового щеплення від COVID-19 та пред`явлення до 08.12.2021 керівникові підрозділу, де вона працює, відповідного документу про вакцинацію або висновку лікаря про наявність протипоказань до щеплення є незаконною та такою, що порушує вимоги Конституції України. Зазначає, що стаття 46 КЗпП України містить вичерпний перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, однак відсутність щеплення від COVID-19 у ньому відсутня. Порядок відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень визначений Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», у якому зазначено, що факт такої відмови може буде підтверджений лише лікарем, отже підстави у роботодавця для складення акту про відмову від вакцинації відсутні. Також зазначає, що жодним законом в Україні не встановлено порядку відсторонення працівника від роботи у разі відсутності щеплення від COVID-19. Таким чином, вважає, що у виробничого підрозділу «Харківська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» були відсутні будь-які законні підстави для примушування до вакцинації та відсторонення від роботи на цій підставі. Також позивачка просить суд зобов`язати відповідача виплати заробітну плату за час її незаконного відсторонення від роботи та стягнути на її користь моральну шкоду у розмірі 5000 грн., оскільки після ознайомлення про необхідність обов`язкової вакцинації вона була дуже стурбована та схвильована через невизначеність своєї подальшої долі та умов праці, через душевні страждання в неї почалися сильні головні болі та підвищився артеріальний тиск, у зв`язку з чим її було доставлено до лікарні. Ухвалою суду від 29.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Цією ж ухвалою суду на підставі ст. 8 Закону України «Про судовий збір» позивачці [PERSON] відстрочено сплату судового збору у розмірі 1816 грн. до ухвалення рішення у справі. 10.01.2022 на адресу суду від регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» надійшов відзив, у якому відповідач вказав на відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] . Так, щодо вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення позивача від роботи зазначає, що питання проведення вакцинації проти COVID-19 врегульовано Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Відповідно до пункту 41-6 Постанови Кабміну від 09.12.2020 № 1236 на керівників підприємств покладено обов`язок забезпечити контроль за проведенням таких щеплень працівниками, які включені до Переліку професій, для яких щеплення проти COVID-19, є обов`язковим. Зокрема, співробітники підприємств, установ та організацій, включені до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою КМУ за № 83 від 04.03.2015, до якого входить АТ «Укрзалізниця», підлягають обов`язковій вакцинації. На виконання вищевказаних нормативно-правових актів до відома працівників АТ «Укрзалізниця» було доведено список пунктів щеплення та центрів масової вакцинації, зазначено про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 та необхідність пред`явлення безпосередньому керівнику не пізніше 08.12.2021 документу, що підтверджує вакцинацію або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до щеплення. Крім того, роз`яснено, що у разі відмови або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СOVID-19 та ненадання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації такі працівники будуть відсторонені від роботи з 09 грудня 2021 року. Зазначена інформація була доведена до [PERSON] 30.11.2021, однак в листі-ознайомлення нею було зазначено «заперечую». Оскільки станом на 08.12.2021 позивачем [PERSON] не було пред`явлено ані документу, який підтверджує вакцинацію, ані висновку лікаря щодо наявності протипоказань, АТ «Укрзалізниця» було складено акт та наказом виробничого підрозділу «Харківська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» № 1087/ос від 09.12.2021 [PERSON] , чергового по залізничній станції ім.Олега Крючкова, відсторонено від роботи з 13.12.2021 та зазначено про не проведення їй оплати праці на час відсторонення. Крім того, вважає, що оскільки рішення про відсторонення [PERSON] від роботи є правомірним, підстави для нарахування та виплати заробітної плати їй відсутні. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди зазначає, що позивачем не підтверджено належними доказами вжиття якихось зусиль для відновлення попереднього стану та глибини душевних страждань, анамнез виписки неврологічного відділення Куп`янської центральної міської лікарні свідчить про те, що головні болі її турбують понад 20 років, у зв`язку з чим вона періодично проходить лікування, що підтверджує наявність хронічних захворювань, які не мають жодного зв`язку з фактом її відсторонення від роботи (а.с. 29-37). 21.01.2022 позивачкою до суду подано відповідь на відзив, у якому вона вказала, що відповідно до діючих нормативно-правових актів України карантин на території України може бути встановлений лише після видання Президентом України указу про введення надзвичайного стану, який набуває чинності після його затвердження Верховною Радою України, та звернення Головного санітарного лікаря до Міністерства охорони здоров`я з поданням про звернення до Кабінету Міністрів України з пропозицією встановлення карантину та встановлення такого карантину Урядом. Оскільки зазначений порядок не дотримано, підстави для встановлення карантину відсутні, у зв`язку з чим, на її думку, Постанова Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 та Наказ МОЗ № 2153 від 04.10.2021 є незаконними та не підлягають виконанню. Вважає, що відсторонення від роботи є втручанням у її право на працю та право заробляти працею на життя, оскільки таке обмеження дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами. Відсутність щеплення не є порушенням трудової дисципліни і не може бути підставою для відсторонення від роботи та позбавлення заробітної плати. Також зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28.08.2020 у справі № 1-14/2020(230/20) визнано неконституційними окремі положення Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» від 20.05.2020 № 392, у зв`язку з чим, вважає, що всі інші прийняті Кабінетом Міністрів України постанови щодо встановлення карантину, які відтворені на підставі цієї постанови, також є неконституційними. Щеплення від COVID-19 не входить до переліку обов`язкових профілактичних щеплень, які включені до Календаря щеплень. Крім того, Дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках визначено, що вакцинація є добровільною для усіх груп населення та професійних груп. Таким чином, вважає, що у відповідача були відсутні будь-які законні підстави для примушування до вакцинації та відсторонення від роботи на цій підставі. Щодо додатково обґрунтування моральної шкоди зазначає, що саме після ознайомлення 28.11.2021 з обов`язком проведення щеплення від COVID-19 та попередження про можливе відсторонення від роботи в неї погіршилося самопочуття, у зв`язку з чим вона того ж дня звернулася зі скаргами до сімейного лікаря; 01.12.2021 після відпрацювання денної зміни та погіршення самопочуття вона 02.12.2021 звернулася до лікаря-невропатолога, який видав їй направлення для проведення медичних досліджень. 02.12.2021 вона працювала у нічну зміну, після завершення якої у зв`язку з погіршенням стану в терміновому порядку в стані середньої важкості звернулася до пункту швидкої допомоги. Вважає, що посилання відповідача на відсутність втрати нормальних життєвих зв`язків та лікування хронічних захворювань, є принизливим (а.с.64-69). 28.01.2022 на адресу суду надійшли заперечення АТ «Укрзалізниця» на відповідь на відзив, у яких відповідач зазначає, що посилання позивача на незаконність нормативно-правових актів щодо карантину та щеплень у зв`язку з порушенням процедури їх прийняття, є її власними міркуваннями, та визнання їх незаконними не є предметом розгляду цієї справи. Твердження позивача про визнання рішенням Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28.08.2020 у справі № 1-14/2020(230/20) незаконним встановлення карантину та відповідних обмежень вважає помилковим, оскільки воно не узгоджується зі змістом цього судового рішення. Наголошує, що обґрунтування позивачкою моральної шкоди свідчить про хронічні захворювання, які жодним чином не мають причинно-наслідкового зв`язку з фактом відсторонення позивача від роботи (а.с. 81-84). У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, з підстав викладених у позовній заяві, та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача АТ «Укрзалізниця» Григор`єв І.В. у задоволенні позову просить відмовити з підстав, викладених у відзиві та запереченні відповіді на відзив. Суд, заслухавши позивача, з`ясувавши позицію та доводи відповідача, вивчивши письмові докази, дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. З трудової книжки серії [NUMBER] встановлено, що 22.05.2020 [PERSON] на підставі наказу № 672/ос від 22.05.2020 працює на посаді чергового по залізничній станції імені Олега Крючкова (а.с.9-12). Листом від 23.11.2021 № Ц-3-91/4589-21 директора регіональної філії «Південна залізниця» на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928, в редакції наказу Міністерства охорони здоров`я від 01.11.2021 № 2393, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 листопада 2021 року за № 1452/37074, постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 за № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» з додатком, що стосується АТ «Укрзалізниця», до відома працівників підпорядкованих підрозділів АТ «Укрзалізниця» було доведено, що у разі відмови або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СOVID-19 та ненадання безпосередньому керівнику не пізніше 08.12.2021 документу, що підтверджує вакцинацію або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, таких працівників буде відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року (а.с.14-16). Відповідно до листа-ознайомлення 27.11.2021 [PERSON] особисто ознайомлена з необхідністю проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СOVID-19 (а.с.14). 09.12.2021 наказом виробничого підрозділу «Харківська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» № 1087/ос від 09.12.2021 «Про відсторонення від роботи [PERSON] » з 13.12.2021 [PERSON] , як особу, що ухиляється від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та не надала медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19 або не пред`явила електронний COVID-сертифікат про одужання з мобільного застосунку «Дія», відсторонено від роботу до моменту усунення причин відсторонення. На час відсторонення [PERSON] до робочого місця не допускати, оплату праці не проводити (а.с.13). Від ознайомлення з наказом [PERSON] відмовилася, про що було складено відповідний акт від 13.12.2021 (а.с.17). При вирішенні спору суд виходить з такого. Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» регулює суспільні відносини, які виникають у сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя, визначає відповідні права і обов`язки державних органів, підприємств, установ, організацій та громадян, встановлює порядок організації державної санітарно-епідеміологічної служби і здійснення державного санітарно-епідеміологічного нагляду в Україні. За положеннями статті 27 вищевказаного Закону з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір профілактичні щеплення в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб визначені Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Статтею першою цього Закону особливо небезпечними інфекційними хворобами визнається інфекційні хвороби (у тому числі карантинні: чума, холера, жовта гарячка), що характеризуються важкими та (або) стійкими розладами здоров`я у значної кількості хворих, високим рівнем смертності, швидким поширенням цих хвороб серед населення. Крім цього, визначено, що нормативно-правовим актом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення є календар профілактичних щеплень. За положеннями частини першої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Календар профілактичних щеплень в Україні, затверджений Наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про порядок проведення профілактичних щеплень в Україні та контроль якості й обігу медичних імунобіологічних препаратів» за № 595 від 16.09.2011. Цей Календар включає обов`язкові профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз. Інші обов`язкові щеплення встановлюються відповідно до цього Календаря для груп населення: за віком; щеплення дітей з порушенням цього Календаря; щеплення ВІЛ-інфікованих осіб; за станом здоров`я; щеплення дітей після алло/ауто-ТСГК; щеплення на ендемічних і ензоотичних територіях та за епідемічними показаннями. Відповідно до пункту 2 Розділу І вищевказаного Календаря щеплень обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. Статтею першою Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» особливо небезпечними інфекційними хворобами визнається інфекційні хвороби (у тому числі карантинні: чума, холера, жовта гарячка), що характеризуються важкими та (або) стійкими розладами здоров`я у значної кількості хворих, високим рівнем смертності, швидким поширенням цих хвороб серед населення. Наказом Міністерства охорони здоров`я України за № 133 від 19.07.1995 згідно зі статтею 28 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" затверджено Перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, яким до особливо небезпечних інфекційних хвороб віднесено COVID-19. Не зважаючи на це, Календар щеплень, тобто єдиний нормативно-правовий акт, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень, не містить порядку проведення щеплення від COVID-19 та взагалі не визначає його ані як обов`язкове, ані як рекомендоване. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 (в редакції станом на 09.12.2021) відповідно до статті 10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики", затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. При цьому, сам Наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, оскільки цим наказом було лише затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Сам же Перелік містить посилання, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1.Центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2.Місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3.Закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. 4.Підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади. 5. Установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів. 6.Підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 АТ «Українська залізниця» (ЄДРПОУ 40075815 ) включено до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Таким чином, обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 для працівників певних професій, виробництв та організацій, не встановлена, ним лише затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Тобто, з прийняттям наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 перелік обов`язкових профілактичних щеплень не змінився. Як судом зазначалося вище, обов`язковими є лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу. Статтею 46 КЗпП (в редакції станом на день винесення оспорюваного наказу) передбачалося, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Частиною другою статті 27 вищевказаного Закону визначено, що обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Порядок внесення посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності згідно із Законом України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", а також форма подання та терміни відсторонення встановлені Інструкцією про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.04.1995 р. № 66, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01 серпня 1995 року за № 270/806. Пунктом 2.3 вищевказаної Інструкції встановлено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб. Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 р. № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897. Відповідно до 2.2 Інструкції право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб. Пунктом 2.5 Інструкції визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Згідно з пунктом 2.7 Інструкції термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції. При цьому, жодного посилання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, цей додаток також не містить. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, посадові особи державної санітарно-епідеміологічної служби зобов`язані вносити подання про усунення працівників від роботи у визначений законодавством спосіб. Відповідно до вказаного, за відсутності в роботодавця належним чином оформленого подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби, відсторонення ним від роботи працівника, який працює за професією, на виробництві або в організації, які входять до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 та на підприємстві, яке входить до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, лише у зв`язку з відмовою від надання документів щодо щеплення від COVID-19, є незаконним. Суд не приймає до уваги посилання позивача про неконституційність положень постанов Кабінету Міністрів України, якими запроваджено карантин та встановлено пов`язані з ним обмежувальні заходи, оскільки рішенням Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28.08.2020 у справі № 1-14/2020(230/20) у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів", положень частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік", абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік"», конституційне провадження у справі щодо перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) положень підпунктів 5, 6, 7, 14 пункту 3, абзацу шостого пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" від 20 травня 2020 року № 392, пунктів 10, 17 Порядку здійснення протиепідемічних заходів, пов`язаних із самоізоляцією, затвердженого цією постановою, закрито на підставі пункту 5 статті 62 Закону України „Про Конституційний Суд України", у зв`язку із втратою чинності актом (його окремими положеннями), щодо якого порушено питання відповідності Конституції України. Отже, вказані позивачем обставини щодо неконституційності нормативно-правових актів є її вільним, на власний розсуд трактуванням рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28.08.2020 у справі № 1-14/2020(230/20). Суд також не приймає до уваги доводи позивача в частині порушення порядку та процедури впровадження карантину, оскільки оскарження рішень суб`єктів владних повноважень віднесено до компетенції адміністративного суду та не є предметом розгляду цієї справи. Щодо заперечень АТ «Укрзалізниця» щодо доводів позивача, суд зазначає, що право на працю та право заробляти працею на життя гарантоване статтею 43 Конституції України та належить до основних прав і свобод людини та громадянина. Пунктом 1 статті 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать застосовані Укрзалізницею при винесенні оспорюваного наказу Постанова Кабінету Міністрів України та Наказ МОЗ. Щодо вимог позивача про скасування наказу про відсторонення без збереження заробітної плати суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відсторонюючи позивачку від роботи, відповідач діяв на підставі вищевказаних нормативно-правових актів і переслідував легітимну мету запобігання поширення COVID-19. Разом з цим, відстороненням від роботи позивачки без збереження заробітку відповідач позбавив її професійної взаємодії та засобів до існування на невизначений строк, що є очевидно непропорційним (несправедливим); з цих мотивів втручання держави є неправомірним, що тягне необхідність судового захисту його права на повагу до приватного життя. Враховуючи те, що відсторонення від роботи є своєрідним призупиненням трудових правовідносин та є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків та на період відсторонення робоче місце за працівником зберігається, суд приходить до переконання, що вимога визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення [PERSON] від роботи у даному випадку буде мати ефективний судовий захист та відновлення її порушених прав. Щодо вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення позивачки від роботи, суд виходить з такого. З відзиву відповідача та пояснень представника АТ «Укрзалізниця», наданих ним у судовому засіданні, встановлено, що позивачці [PERSON] з 13.12.2021 заробітна плата не нараховувалася та не виплачувалася. Зазначені обставини визнаються відповідачем та не оспорюються. Кодексом законів про працю України не врегульоване питання про матеріальну компенсацію працівникові часу невиконання ним трудових обов`язків у зв`язку з його незаконним відстороненням від роботи. Законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи, водночас, питання оплати (повної чи часткової) в період відсторонення можуть врегульовуватись колективними договорами та/або угодами, рішеннями роботодавця. Разом з тим, судом встановлено, що з 13 грудня 2021 року, дня відсторонення від роботи позивачки, останній призупинено виплату заробітної плати. Оскільки судом встановлено, що в порушення вимог ст. 46 КЗпП України право позивачки на працю з відповідною оплатою безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного наказу виробничого підрозділу «Харківська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» № 1087/ос від 09.12.2021 «Про відсторонення від роботи [PERSON] », яким позивачку відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, тому з метою ефективного захисту порушених прав позивача, виконуючи завдання цивільного судочинства щодо справедливого вирішення справ по суті, у зв`язку із скасуванням указаного наказу про відсторонення підлягає відновленню право позивача на отримання заробітної плати за період відсторонення, а тому суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату за увесь час відсторонення від роботи, починаючи з 13.12.2021, розрахунок якої має бути здійснено у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 щодо визначення середнього заробітку з моменту відсторонення по день фактичного допущення до роботи. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача виплатити [PERSON] невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити таке. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Так, відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, зокрема поновлення на роботі, так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Позивачка [PERSON] обґрунтовує моральну шкоду душевними стражданнями, погіршенням самопочуття та проходженням у зв`язку з цим у період з 03.12.2021 по 10.12.2021 стаціонарного лікування. При цьому, як встановлено судом з акту про відмову від ознайомлення з наказом про відсторонення від роботи, оспорюваний наказ до відома [PERSON] було доведено лише 13.12.2021, тобто вже після її лікування, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що компенсація завданої моральної шкоди у даному випадку поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом скасування наказу про її відсторонення. Суд не приймає до уваги посилання позивачки на факт ознайомлення з листом роботодавця про необхідність вакцинації та можливого відсторонення від роботи, як підставу для відшкодування моральної шкоди та фактором, що спричинив погіршення самопочуття, оскільки запровадження таких заходів не було несподіваним та непередбачуваним для [PERSON] , адже це питання широко висвітлювалося загальнонаціональними, місцевими засобами масової інформації, активно коментувалося у соціальних мережах, що у свою чергу свідчить про загальнодоступність цієї інформації та завчасну обізнаність населення України запроваджених заходів. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з цим позовом сплаті підлягав судовий збір у розмірі 1816,00грн, виходячи з двох вимог - визнання незаконним відсторонення від роботи та стягнення моральної шкоди. Враховуючи, що ухвалою суду від 29.12.2021 сплату судового збору позивачці було відстрочено до ухвалення рішення у справі, на підставі ст. 141 ЦПК України з неї та відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто по 908 грн з кожного.

Outcome: partial