Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] , третя особа СЛУЖБА У СПРАВАХ ДІТЕЙ ВИКОНАВЧОГО КОМІТЕТУ ПОКРОВСЬКОЇ РАЙОННОЇ У МІСТІ КРИВОМУ РОЗІ РАДИ про визначення місця проживання дитини. Позов мотивований тим, що позивач після розірвання шлюбу часто спілкувався по телефону з дочкою, допомагав продуктами. За домовленістю між відповідачкою та позивачем, останнім було подаровано доньці нерухоме майно. Позивачу стало відомо, що у провадженні Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру аліментних платежів на утримання дитини. Під час розмови відповідачка повідомила, що потреби доньки значно збільшились, вона постійно голодна та відповідачка не має можливості її утримувати. [PERSON] запропонував забрати дочку до себе. Він має власне житло та кращі умови для дитини. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, від 25 листопада 2021 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 січня 2022 року справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, правом надання відзиву не скористалася. Представник відповідача [PERSON] до судового засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи надала клопотання про розгляд справи без їх участі, просила врахувати висновок щодо недоцільності визначення проживання дитини разом із батьком. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Згідно із рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 30 березня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 січня 2014 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.11.2013 року до повноліття дитини. Наразі малолітня дитина проживає разом із матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Комісія з питань захисту прав дитини в Покровському районі, враховуючи особисту прихильність дитини до матері, надала висновок від 15 грудня 2021 року № 833 про не доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , разом із батьком за місцем фактичного проживання батька. Висновок затверджений рішенням Виконавчого комітету ПОКРОВСЬКОЇ РАЙОННОЇ В МІСТІ РАДИ від 15 грудня 2021 року № 833. Встановлювалась думка дитини, яка зазначила, що бажає мешкати разом з матір`ю. У частині першій статті 161 СК України зазначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що: У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». У контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, встановивши, що для збереження розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі доцільним є проживання дитини з батьком, суди зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для визначення місця проживання із матір`ю. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Визначаючи місце проживання дитини, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме, що і батьком і мамою створено належні умови для виховання та розвитку дитини, обоє приділяють увагу, підтримку та люблять дитину, суд виходячи із найкращих інтересів дитини, встановивши, що [PERSON] вже досить тривалий час проживає разом із матір`ю, визначати місце проживання дитини з батьком підстав не має. Не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком, що фактично призводить до зміни місця проживання дитини, буде мати більш позитивний вплив на дитину. При таких обставинах, суд враховує інтереси дитини, яка проживає в атмосфері любові, турботи, захисту, і змінювати місце проживання вагомих підстав немає. Батько дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. У постанові Верховного суду від 14 липня 2020 року у справі № 357/7976/18-ц (провадження № 61-15029св19), скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції вказав на те, що розглядаючи питання про визначення місця проживання дитини, комісія з питань захисту з прав дитини при Виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради Київської області від 12 лютого 2019 року розв`язання спору між батьком та матір`ю про місце проживання їх дочки поклала на розсуд суду. Крім того, тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України). Проте апеляційний суд не перевірив наявність або відсутність підстав для застосування статей 161, 171 СК України крізь призму врахування найкращих інтересів дитини та не з`ясував можливість заслуховування особистої думки дитини. З огляду на те, що [PERSON] не досягла десятирічного віку, з якого суд зобов`язаним вислухати думку дитини, а сторони просили розглянути справу без їх участі, клопотань про опитування не надходило, суд вважає недоцільним опитувати дитину у судовому засіданні. При цьому, висновок Виконавчого комітету щодо недоцільності визначення місця проживання дитини з батьком, є обґрунтованим, а тому відсутні підстави вважати його неналежним доказом у справі. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на цей час проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, а також те, що позивач не надав доказів, що проживання дитини з матір`ю буде суперечити інтересам дитини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed