Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Позивач 16 листопада 2020 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому просив припинити трудові відносини між ним та ТОВ «КДЦ» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України; зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради здійснити реєстраційну діб виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомості про [PERSON] як про керівника ТОВ «КДЦ». Позов мотивований тим, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2019 року встановлено, що наказом № 02-ВК [PERSON] прийняв на себе обов`язки Генерального директора з 24.10.2012р., згідно з статутом ТОВ «КДЦ», та на підставі протоколу загальних зборів учасників ТОВ «КДЦ» від 23.10.2012р. Рішенням власника ТОВ «КДЦ» від 11.01.2013р. призначено директором ТОВ «КДЦ» Великого Сергія Ілліча з 14.01.2013р. 12.04.2019р. позивач звернувся до [PERSON] з заявою про звільнення з посади директора ТОВ «КДЦ» з 27.04.2019 р., яку [PERSON] отримав 16.04.2019р. Враховуючи, що станом на день ухвалення рішення відповідач не скликав збори учасників товариства щодо розгляду питання звільнення позивача за власним бажанням з посади директора ТОВ «КДЦ», суд дійшов висновку про достатність правових підстав для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача скликати загальні збори учасників ТОВ «КДЦ» для розгляду заяви позивача. Оскільки [PERSON] добровільно не виконав дане рішення суду, 24.09.2020 року позивач звернувся до Шевченківського ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України із заявою про його примусове виконання. 22.09.2020 року позивач звернувся до [PERSON] з вимогою провести 20.10.2020 року загальні збори учасників ТОВ «КДЦ» та розглянути заяву про звільнення. Заява отримана ним 23.09.2020 року, проте станом на дату подання позову не розглянута. 25.01.2021\~року надішли\~заперечення Департаменту\~адміністративних послуг\~та дозвільних\~процедур Дніпровської\~міської ради,\~в яких\~представник просив\~відмовити в\~задоволенні позову,\~посилаючись на\~те,\~що Законом\~не передбачено\~можливості виключення\~записів про\~керівника юридичної\~особи з\~Єдиного державного\~реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.11.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.01.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Курпіль А.М. письмово просив справу розглядати справу без його участі, позов підтримує в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «КДЦ» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, письмово просив розглядати справу без його участі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що наказом № 02-ВК [PERSON] прийняв на себе обов`язки Генерального директора з 24.10.2012р., згідно з статутом ТОВ «КДЦ», та на підставі протоколу загальних зборів учасників ТОВ «КДЦ» від 23.10.2012р. Рішенням власника ТОВ «КДЦ» від 11.01.2013р. призначено директором ТОВ «КДЦ» Великого Сергія Ілліча з 14.01.2013р. 12.04.2019р. позивач звернувся до [PERSON] з заявою про звільнення з посади директора ТОВ «КДЦ» з 27.04.2019 р., яку [PERSON] отримав 16.04.2019р. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.12.2019 року по справі № 205/6063/19 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , ТОВ «КДЦ», про зобов`язання вчинити певні дії, - задоволено частково. Зобов`язано генерального директора ТОВ «КДЦ» Немченка Сергія Миколайовича зібрати загальні збори учасників ТОВ «КДЦ» для розгляду заяви позивача про звільнення від 12.04.2019р. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 17-19). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання вищезазначеного рішення Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 08.05.2020 року видано виконавчий лист (а.с. 20-21). Згідно відповіді Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 20.07.2021 року виконавчий документ по справі № 205/6063/19 не виконано. Судом установлено, що ТОВ «КДЦ» не виконало вимоги трудового законодавства, не здійснило будь-яких дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення [PERSON] з посади директора товариства. Тобто існує порушення права позивача на припинення трудових відносин. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно з частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165)). З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини необхідно зробити висновок, що наявність у реєстрі інформації щодо позивача як про керівника товариства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя». У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Конституційний Суд України у рішеннях від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав в обраний ним спосіб. Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Встановлені у справі обставини, а саме: написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, направлення цієї заяви товариству, ініціювання позивачем проведення позачергових загальних зборів, свідчать про те, що позивачем дотримана процедура звільнення із займаної посади директора товариства. Відповідно до трудового законодавства України керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні. Разом з тим, особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства. У випадку відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника, зокрема через неможливість зібрати кворум для проведення загальних зборів, керівнику з метою захисту своїх прав надано можливість звернутися до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими. Такі висновки викладені Верховним Судом у постановах від 03.07.2019 року у справі № 520/11437/16-ц (провадження № 61-11763св18), від 24.12.2019 року у справі № 758/1861/18 (провадження № 61-49113св18) та від 17 лютого 2021 року у справі № 390/1449/19 (провадження № 61-7087св19). З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для припинення трудових відносин між [PERSON] та ТОВ «КДЦ» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. В той же час, вимоги [PERSON] про зобов`язання Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради здійснити реєстраційну діб виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомості про [PERSON] як про керівника ТОВ «КДЦ» задоволенню не підлягають, оскільки суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстраційної служби, зобов`язуючи його вносити будь-які відомості до єдиного державного реєстру. Частиною 1 статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» передбачено, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації та судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі. Вичерпний перелік підстав для відмови у здійснення державної реєстрації міститься у ч. 1 ст. 28 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань». Аналіз зазначених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що законодавством регламентовано перелік підстав для відмови у державній реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі чи ЄДР, який є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Частиною 4 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» визначено документи для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі чи ЄДР, у тому числі змін до установчих документів юридичної особи. Отже, зі змісту наведених правових норм убачається, що внесення відомостей до ЄДР здійснюється державним реєстратором на підставі поданих заявником документів або на підставі визначеного переліку судових рішень, які набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в державному реєстрі. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили, є самостійною та достатньою підставою для внесення відповідних змін до відомостей про юридичну особу - ТОВ «КДЦ» у ЄДР щодо директора товариства, тому вказана вимога [PERSON] не є ефективним способом захисту для відновлення його прав. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги, що позов підлягає частковому задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог в розмірі 840,80 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial