Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зобов`язання звільнити житловий будинок. Свої вимоги мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] та земельна ділянка, на якій він знаходиться, які вона набула у власність від матері [PERSON] 30.07.2021 на підставі договорів дарування посвідчених приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Мільком А.М., зареєстрованих в реєстрі за №894 та №895. З часу набуття нею у власність вказаного житлового будинок до часу подання позовної заяви до суду у даному будинку зареєстровані : [PERSON] (її мати), [PERSON] (її батько та відповідач по справі) та [PERSON] ( її брат), який фактично не проживає за вказаною адресою. Як до набуття нею права власності на будинок так і після цього відповідач постійно влаштовував скандали, ображаючи їх честь та гідність, застосовував до них фізичне насильство, не допускає її до житлового будинку. Неодноразово зверталась до відповідача з вимогою, щоб він добровільно знявся з реєстрації та звільнив належний їй житловий будинок, оскільки перебуває з ним у неприязних відносинах, що унеможливлює її проживання з ним у одному будинку. Крім цього вважає, що у відповідача немає підстав користуватися та проживати в одному будинку разом із нею, адже він не є членом її сім`ї, не веде із нею спільне господарство, не пов`язаний спільним побутом, у них відсутній спільний бюджет та взаємні права і обов`язки, а також враховуючи те, що ніяких договірних зобов`язань між ними щодо проживання відповідача не було і не має. Проживання відповідача у належному їй будинку позбавляє її можливості спільно із дітьми переїхати у власний будинок з метою проживання, що порушує її права, як власника житла вільно користуватися своєю власністю. Просить суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належним їй майном, шляхом зняття [PERSON] з реєстрації його місця проживання та зобов`язати звільнити житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26 серпня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 09 вересня 2021 року відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнає, оскільки вважає, що позивачем не доведено, що він чинить перешкоди в користуванні та розпорядженні належним їй майном. Зауважив, що згідно договору дарування житлового будинку його співмешканка [PERSON] , з якою він проживав у незареєстрованому шлюбі після розлучення з 1984 року і по серпень 2021 року в домогосподарстві в [ADDRESS] подарувала їхній дочці [PERSON] , житловий будинок з господарськими будівлями, власником якого вона стала отримавши його в дар від своєї матері. Згідно договору дарування подаровано : А-житловий будинок; а-веранда; Б-сарай; б\\п-погріб; В-літня кухня, гараж; 1-2 огорожа. З перерахованого в наявності є лише житловий будинок з верандою, житловою площею 23,3 м., загальною площею 48,7 м. кв., тобто за вирахуванням 23,3 метра житлової площі будинку на літню кухню, сарай та гараж припадає 25,4 м.кв. В період 2006-2008 роки ним сумісно з [PERSON] було взамін старої літньої кухні і сараю побудовано однією постройкою літню кухню на дві кімнати і сарай, розмір будівлі 11,4 на 9,5 м., площею 108,3 м. кв. В одній із кімнат літньої кухні він і проживає. В 2016-2020 роках ними було побудовано житловий будинок розмір якого 11,4 на 14 метрів, житловою площею 159,6 м.кв та навкруги домогосподарства огорожу з силікатної цегли. Таким чином позовні вимоги позивача вважає безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення, так-як в подарованому житловому будинку він не проживає, ніяким чином не чинить перешкод в його користуванні і розпорядженні, а літня кухня, у якій він проживає та новий житловий будинок, гараж, сарай, погріб як новостворене майно номінально перебуває в спільній сумісній власності його із [PERSON] , право власності на які не закріплено і які не є дарованим майном. Ухвалою суду від 23 вересня 2021 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Ткач І.І. позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Позивачка пояснила, що відповідач скільки жив із ними, стільки і знущався над матір`ю та бив її, мати постійно робила усе сама, а батько ніколи не допомагав. На даний час склались такі обставини, що батько має іншу жінку, а з матір`ю постійно скандалить, свариться також і з нею та її дітьми, заважає їм допомагати матері по господарству, чинить їй перешкоди у користуванні подарованим їй матір`ю будинком. Усе, що батько з мамою добудовували стоїть не закінчене. У даній ситуації мама з батьком не зможуть жити далі у одному будинку, що і стало підставою для звернення з даним позовом. Представник позивача Ткач І.І. пояснила, що позивачка звернулась до суду з даним позовом, оскільки їй на праві приватної власності належить житловий будинок, який був їй подарований матір`ю на підставі договору дарування від 30.07.2021 року та який розміщений в [ADDRESS] та земельна ділянка на якій знаходиться вищевказаний будинок. Відомості про даний факт внесено до реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, які додані до позовної заяви. На даний час у даному будинку окрім матері позивача проживає і її батько [PERSON] та зареєстрований брат позивачки [PERSON] , який фактично там не проживає. Так як, між позивачкою та відповідачем, а також між матір`ю позиваки та відповідачем склалися стійкі неприязні стосунки, постійно виникають сварки, не рідко їм доводиться звертатися до органів поліції, відповідач перешкоджає позивачу у доступі до її домоволодіння. Відповідач добровільно не хоче знятися із реєстрації у даному будинку, тому позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх прав як власника житла. На даний час у відповідача припинені підстави, які були на момент, коли він був приписаний до будинку, так як, він на той час був членом сім`ї, а саме чоловіком матері позивача і з дозволу власника будинку вселився у нього. На сьогодні позивач із відповідачем не ведуть спільного побуту, не мають спільних прав та обов`язків, а тому у нього припинилось право проживати у даному будинку. Крім того, відповідач з вересня 2021 року покинув проживати у даному будинку та проживає в іншому будинку з іншою жінкою. Також звертає увагу на те, що відповідач не подав до суду зустрічного позову про визнання майна спільною сумісною власністю чи про вселення у будинок, тому вважає, що є усі підстави для задоволення позову. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Люлько В.П. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Відповідач [PERSON] пояснив, що прийшов із армії і у 1983 році одружився з матір`ю позивачки [PERSON] , а у 1984 році розвелися і він пішов від них. У 1985 році [PERSON] прийшла до нього з дочкою і прожили разом шість років у квартирі, яку їм дали, так як дружина працювала в "Усадьбі". Він працював механіком, потім завгаром Райпотребсоюза , усі кошти йшли на купівлю будівельних матеріалів. У 1994 році зареєстрував зі згоди [PERSON] фермерське господарство, яке назвав на честь дочки "Алеся" та яке було зареєстровано на адресу спірного у даній справі будинку, де на той час спільно проживали, разом працювали на землі, обробляли паї та землю фермерського господарства, а за зароблені кошти жили, робили ремонти, купили трактор, допомагали дітям та інше. Ним під час спільного проживання повністю перебудовано літню кухню, добудовано гараж, огорожу, усе із силікатної цегли, а старий будинок, який було спочатку подаровано його дружині стоїть збоку, що видно на фото, які додані до матеріалів справи. На даний час, йому створили такі умови, через які змушений був вийти з будинку у якому проживав та знімати квартиру. Не має іншої жінки, як зауважила позивачка та не має житла у яке міг би вийти жити. Квартиру пішов знімати через те, що вони почали замикати усе та не давали можливості нормально жити. Представник відповідача Люлько В.П. пояснив, що позовні вимоги не визнають із підстав зазначених у відзиві. Крім того, зауважив, що коли матері позивача, тобто колишній дружині відповідача, був подарований будинок згідно технічного пасторту від 1990 року, то подарований був будинок 1962 року, а саме: веранда, кухня, тамбур, погріб, сарай і гараж, тобто матір позивача була власником саме цього майна. Даний будинок із вказаними побудовами знаходиться у стороні від побудованих приміщень, у якому позивач не проживає. Відповідачем під час спільного проживання із [PERSON] в період 2006-2008 року сумісно взамін старої літньої кухні і сараю побудовано однією будівлею літню кухню на дві кімнати і сарай, розмір будівлі 11,4 на 9,5, площею 108,3 кв.м. В 2016-2020 роках ними було побудовано житловий будинок розміром 11,4 на 14 метрів, жилою площею 159,6 кв.м. та навкруги домогосподарства огорожу з силікатної цегли. Даний будинок будувався за спільні кошти і за спільної участі. На даний час відповідач проживає у літній кухні, яка була побудована зовсім новою, тобто у тій кухні, яка не стала власністю позивача відповідно до договору дарування, оскільки не була власністю матері позивача відповідно до документів дарування від 1990 року. У липні 2021 року між сторонами склалися неприязні відносини та на початку серпня 2021 року позивач змінила замки у спірному домоволодінні, вільного доступу до будинку відповідач не мав, тому з того часу не має можливості там проживати. Власного будинку, у який би міг переїхати у разі задоволення позову відповідач не має. Позивачка, отримуючи у дар будинок, добре знала, що у ньому постійно проживав та проживає батько, тобто відповідач по справі, тому відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування. Вважає, що взагалі відсутній предмет позову, а позовні вимоги у такому вигляді, як вони зазначені у прохальній частині, а саме зняття його з реєстрації та звільнення житлового будинку не можуть бути задоволені судом. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору голова Чечельницької селищної ради Гайсинського району Вінницької області Палісіка С.А. в судове засідання не з`явилася, подавши до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, при вирішені справи покладається на думку суду. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 25.10.2021 пояснила, що була одружена з відповідачем по справі з 1983 по 1984 роки, чоловік постійно знущався та зраджував, так прожили рік. Проживали у будинку її матері в [ADDRESS] . Після розлучення чоловік виходити з будинку не хотів, просив пробачення, аліменти, які також було стягнуто на дочку за рішенням суду не платив, проте обіцяв допомагати їй та дитині і так залишився жити з нею, а у 1987 році у них народився ще й син [PERSON] . У 1994 році чоловік зареєстрував фермерське господарство "Алеся", на землі, якої було десь 50 га. працювали усі, правда проіснувало воно десь років два. Десь у 1994 році вона подала на розподіл майна, їй присудили будматеріали та частину коштів, які були на рахунках у банку фермерського господарства. Після цього чоловік всеодно залишився жити у неї, просив не подавати на аліменти, а він буде допомагати дітям, допоможе построїтись для дітей. З 1994 року ніде не працював, а жили з паїв, які дали їй та матері, вона брала кредити та отримувала пенсію, завжди працювала, допомагали діти, а чоловік нічим не допомагав. Десь у 2002 році дійсно здійснили перебудову, на яку використали матеріали, які їй присудили при розподілі майна, усе робив син, а чоловік нічим не допомагав. На землі працювали разом усією родиною, збирали урожай, за ці кошти купували їсти, робили ремонт, чоловік купив трактор, диски до нього, а гроші не давав. Чоловік постійно її бив, а на даний час, уже два роки зустрічається з іншою жінкою, з якою уже два місяці живе, а над нею лише знущається, усе забирає. Дочка та внуки через нього не можуть прийти до неї. Щодо реєстрації відповідача у будинку пояснила, що він прописався у будинку у 1983 році з дозволу її матері, а у 1990 році, коли мама подарувала їй будинок так і залишився у ньому жити, жили у старій хаті. Будинок вирішила подарувати дочці оскільки син сказав, що йому не потрібно, а у дочки є троє дітей. Дочка має власний будинок, а до неї має прийти 19-річний внук, син дочки, який має бажання добудовувати будинок і доглядати її, оскільки уже іде до старості. Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, свідка, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що з 17.12.1983 по 14.12.1984 відповідач проживав у зареєстрованому шлюбі із матір`ю позивачки [PERSON] , який розірвано рішенням народного суду Чечельницького району Вінницької області від 14 грудня 1984 року. (а.с. 19). Від даного шлюбу мають дочку [PERSON] (прізвище [PERSON] змінено під час реєстрації шлюбу), [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Тартацькою сільською радою Чечельницького (на даний час Гайсинського) району 09 липня 1981 року. (Позивачка по справі) (а.с.17). Крім того, як зазначено у позовній заяві, підтверджено матеріалами справи та самими учасниками у судовому засіданні після розірвання шлюбу відповідач та мати позивачки продовжували проживати разом та у них [INFO] народився спільний син [PERSON] . Згідно договору дарування від 13.07.1990, посвідченого секретарем виконавчого комітету Тартацкої сільської ради народних депутатів Чечельницького району Вінницької області та зареєстрованого в реєстрі за №23, [PERSON] подарувала своїй дочці [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] на радгоспній земельній ділянці розміром 0,37 га. (а.с.73-74) Як вбачається із технічного паспорта вказаного житлового будинку в [ADDRESS] від 28.04.1990 року, він складався із : А житлового будинку, а- веранди, Б,б,б - кухні, тамбура та погреба, В - сараю, Г - гаража. Житловий будинок : веранда, коридор, дві кімнати та кухня - жилою площею 23,3 кв.м., підсобною - 17,0 кв.м., загальною - 40,3 кв.м., площа по внутрішньому об`єму площа 48,7 кв.м. (а.с.69-72) За зазначеною адресою 13.03.1994 року було зареєстровано селянське (фермерське) господарство "Алеся", керівником якого вказано [PERSON] , що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців та інформацією з Державного реєстру речових прав № 272661633 . (а.с.50, 51). 18 жовтня 1994 року Чечельницьким районним судом Вінницької області було винесено рішення про розподіл сумісно нажитого [PERSON] та [PERSON] майна. Спірний будинок не входив до предмету вказаного позову.(а.с.75) 30 липня 2021 року [PERSON] подарувала спірний будинок спільній з відповідачем дочці [PERSON] , що підтверджується копією договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Мільком А.М та зареєстрованого в реєстрі за №894, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок, який згідно технічного паспорта, виданого КП "Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" складається з: А-житлового будинку, а-веранди, Б-сараю, б/п-погреба, В-літньої кухні, гаража, 1-2 огорожі (розмір житлової площі 23,3 кв.м., загальна площа 48,7 кв.м. (а.с.10-11) . Даний факт підтверджується, також, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 268424639 . (а.с.12). Як вбачається із технічного паспорта на будинок за адресою [ADDRESS] , виданого КП "Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації 08 листопада 2020 року на ім`я [PERSON] він складається із : А - житлового будинку, а- веранди, Б - літньої кухні, б - сараю, б/п погреба, В - літньої кухні та гаража, 1-2 - огорожі. Житловий будинок : веранда, коридор, дві кімнати та кухня - жилою площею 23,3 кв.м., допоміжною (підсобною) - 17,0 кв.м., літні неопалювальні приміщення - 8,4 кв.м, загальною - 48,7 кв.м.(а.с.69-72) Згідно договору дарування, посвідченого 30 липня 2021 року приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Мільком А.М та зареєстрованого в реєстрі за №895 [PERSON] , також, набула право власності на земельну ділянку площею 0,2500 гектарів, кадастровий номер 0525086400:01:003:0170, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та призначена для обслуговування вищевказаного житлового будинку.(а.с.13-14) Даний факт підтверджується, також, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 268428837 . (а.с.15) Таким чином з 30 липня 2021 року власником будинку за адресою [ADDRESS] стала [PERSON] . Відповідно до довідки виданої Тартацьким старостинським округом виконавчого комітету Чечельницької селищної ради Гайсинського району Вінницької області 06.08.2021 за №498 позивачка [PERSON] проживає та зареєстрована в [ADDRESS] , разом зі своєю сі`мєю в складі: [PERSON] , [INFO] - син; [PERSON] , [INFO] - донька та [PERSON] , [INFO] - син. (а.с.16). Згідно довідки виданої Тартацьким старостинським округом виконавчого комітету Чечельницької селищної ради Гайсинського району Вінницької області 06.08.2021 за №499, в будинку розміщеному в [ADDRESS] зареєстрована та проживає [PERSON] , [INFO] (мати позивачки), фактично проживає її колишній чоловік [PERSON] , [INFO] (батько позивачки) та зареєстрований але фактично не проживає син - [PERSON] , [INFO] (брат позивачки, який проживає за адресою [ADDRESS] ). (а.с.18). Факт реєстрації та проживання [PERSON] за адресою : [ADDRESS] також підтверджується довідкою Тартацького старостинського округу від 02.08.2021 № 490. (а.с.53) Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом статтей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно частин 1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес, зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми", для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Не є підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такої втрати права користування, яке по своїй суті є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. За змістом ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Ст.41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами ст.3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій ст.64 ЖК УРСР. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що [PERSON] вселився у спірне домоволодіння з дозволу матері його дружини [PERSON] , яка була власником цього будинку, продовжував у ньому проживати і після того, як вона подарувала вказаний будинок його дружині, яка також не заперечувала проти факту його реєстрації та проживання, враховуючи, що [PERSON] у спірному будинку зареєстрований з 1983 року та до цього часу проживав у ньому із колишнім власником житла та матір`ю позивачки, які як підтвердилося у судовому засіданні жили однією сім`єю, вели спільне господарство, ростили та виховували спільних дітей незалежно від того, що були розлучені ще з 1984 року, тобто [PERSON] тривалий період (близько 38 років) проживає у ньому, має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, на час пред`явлення позову відповідач проживав у цьому будинку, а пішов проживати на квартиру, як пояснив у судовому засіданні лише два місяці тому, через ситуацію що склалася. Суд звертає також увагу на те, що [PERSON] після дарування 30.07.2021 своїй дочці спірного домоволодіння, продовжує в ньому проживати по цей час, що ніким не оспорюється та визнано сторонами. Судом також встановлено, що на вказаному подвір`ї, крім старого будинку, який, як пояснили відповідач та свідок [PERSON] (мати позивача) і подарувала першочергово [PERSON] своїй дочці [PERSON] , також знаходяться побудови, які будували разом відповідач та [PERSON] під час спільного проживання, частина яких також придатна для проживання. Факт їх побудови під час спільного проживання відповідача з матір`ю позивача також не заперечувався ними у судовому засіданні. Фото старого будинку та нових будівель із силікатної цегли знаходяться у матеріалах справи. (а.с.57-58) Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Доводи позивача про те, що [PERSON] не є членом її сім`ї, не пов`язаний із нею спільним побутом, проживає в будинку всупереч її волі, перешкоджає вільно проживати та розпоряджатись ним, та те, що його право користування будинком було похідним від прав колишнього власника будинку, який подарував будинок позивачу, не мають вирішального значення при вирішені цієї справи, оскільки позивачка не аргументувала мету, яку вона переслідує, пред`явивши позов про визнання батька таким, що втратив право користування будинком, ні реальності перешкод, які створює відповідач. Доводи про те, що відповідач постійно влаштовує скандали, знущається над її матір`ю не доведені належними та допустимими доказами. Як видно з матеріалів справи та не заперечується позивачем та її матір`ю [PERSON] (свідком у справі), позивачка має власне житло, у якому зареєстрована та проживає з дітьми. Крім того, суд критично відноситься до слів позивачки та свідка [PERSON] про те, що відповідач має іншу жінку та має куди переїхати, оскільки докази, які б підтвердили, що у відповідача наявне житло, куди б він міг переїхати жити у матеріалах справи відсутні, а як заявив відповідач у судовому засіданні він ні з ким не живе, на даний час, враховуючи ситуацію, що склалася, змушений знімати житло, оскільки власне у нього відсутнє. Послідовність дій колишньої дружини відповідача [PERSON] та її доньки, яка також є і донькою відповідача, а саме дарування будинку та пред`явлення позову як новим власником про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, свідчать про спрямованість дій на позбавлення відповідача житла, і такі дії не можна вважати добросовісними. При прийняті у дар спірного будинку, позивач, за обставинами справи, не могла не знати про наявне у відповідача право користування будинком, а також те, що відповідач, хоч, як колишній чоловік матері та її батько продовжував із 1983 року (протягом останніх 38 років) проживати з матір`ю у будинку однією сім`єю. У своїй позовній заяві позивач звертає увагу суду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 та аналогічний висновок, який міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі 235/98/15-ц від 04 грудня 2019 року. Однак, ухвалюючи рішення про виселення відповідачів Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15-ц (провадження № 61-8142св18) виходив із того, що відповідачі вселилися у спірний будинок як члени сім`ї власника будинку. Доказів того, що після розірвання шлюбу за рішенням суду, вони ведуть спільне господарство, проживають однією сім`єю із власником будинку і є членами його сім`ї суду не надано. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. У справі, яка розглядається судом на даний час фактичні обставини, встановлені судом є відмінними від обставин, встановлених у справі на яку звертає увагу позивач. Що стосується даного спору, то суд вважає за необхідне застосувати позицію висловлену Верховним Судом у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 173/2750/19-ц (провадження №61-15882св21) відповідно до якої, оскільки позивач, прийнявши будинок у дар, знала про проживання в ньому відповідача - колишнього члена сім`ї попереднього власника, відповідач тривалий час проживає у спірному будинку, іншого житла не має, суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Оскільки, судом встановлено, що позивачка, прийнявши будинок у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знала про проживання в ньому відповідача - колишнього члена сім`ї попереднього власника, відповідач тривалий час проживає у спірному будинку, іншого житла не має, причиною непроживання відповідача з вересня 2021 року у будинку є перешкоди, які йому чиняться, суд дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним будинком, зняття його з реєстрації та звільнення житлового будинку, оскільки це становитиме непропорційне втручання у право відповідача на житло у порівняні із ступенем порушень прав позивача, як власника житла. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати в сумі 8 000 гривень, які він поніс у зв`язку із наданням йому правничої домомоги, які підтверджені договором про надання правничої допомоги та квитанцією від 09.09.2021 та заявлені до відшкодування у судовому засіданні. (а.с.59-63, 100-102)

Outcome: approved