Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

в позові вказано, що 20.01.2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 6992 від 20.01.2021. Як вбачається із виконавчого напису 31 травня 2019 року між позивачем та Тов «1 Безпечне Агентство Необхідних кредитів» укладався кредитний договір № 4126166. На підставі договору відступлення прав вимоги за кредитним договором № 03042017 від 03 квітня 2017 право вимоги перейшло до відповідача ТзОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал». Строк платежу за кредитним договором №4126166 від 31 травня 2019 настав. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 14 січня 2020 року по 06 січня 2021 року. Загальна сума, що підлягає стягненню складає 39 427, 36 гривень: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 9 332 гривень, прострочена заборгованість за несплаченими відсотками за користування становить 30 095,36 гривень. Оскільки заборгованість не безспірна позивач просив суд про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач подав суду відзив на позов. Судом встановлено наступні обставини. 20.01.2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 6992 від 20.01.2021. Загальна сума, що підлягає стягненню складає 39 427, 36 гривень: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 9 332 гривень, прострочена заборгованість за несплаченими відсотками за користування становить 30 095,36 гривень. У виконавчому написі вказано, що стягнення заборгованості має місце за період з 14 січня 2020 року по 06 січня 2021 року. При цьому прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 9 332 гривень, а прострочена заборгованість за несплаченими відсотками за користування становить 30 095,36 гривень. Отже проценти за позикою в кілька раз перевищують суму боргу за позикою, але правові підстави нарахування у виконавчому написі не вказано. Так само дату виникнення права вимоги в виконавчому написі не вказано. Таким чином у виконавчому написі відображено неповну, а відтак і неправдиву інформацію щодо початку виникнення боргу, періоду його тривалості та суми боргу в її обчисленні за часовим періодом. Позивачем подано до позову таблицю розрахунку вартості юридичних послуг за договором від 24/05/2021; загальна вартість 5000 гривень. Відповідно до квитанції №480090 від 24/05/2021 ним сплачено 5000 гривень за юридичні послуги. Відповідно до свідоцтва №700 [PERSON] отримав право на заняття адвокатською діяльністю. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» подало відзив на позов, відповідно до якого суд повинен перевірити чи заборгованість є безспірною. На думку відповідача ним виконано відповідний обов?язок із доведення безспірності вимог до позивача тим, що в договорі факторингу вказано на відповідний розмір і склад заборгованості позивача станом на 24/06/2021. Також відповідачем заперечено витрати позивача на послуги адвоката з підстави не надання доказу їх здійснення, а також через їх неспівмірність, нерозумність гонорару. Відповідно до договору факторингу від 03/04/2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» за яким відповідач отримав право вимоги до позивача на суму 39 427, 36 гривень: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 9 332 гривень, прострочена заборгованість за несплаченими відсотками за користування становить 30 095,36 гривень. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. В ст. 88 Закону України «Про нотаріат» вказано, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права сформульованому у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 84цс19) для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак позивачем заперечено заборгованість та вказано в позові, що вона не є безспірною. В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже обов?язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача. В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. Відповідач не подав суду доказів на спростування доказів позивача. Так будь-якого розрахунку вимог відповідача до позивача не вказано ні у виконавчому написі на час його посвідчення, ні у відзиві на позов на час вирішення спору щодо оспорювання виконавчого напису. Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права сформульованому у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 84цс19) для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Отже за змістом рішення Верховного Суду на відповідача покладено обов?язок спростувати доводи позивача про те, що заборгованість не була безспірною. По-друге, відповідач зобов?язаний спростувати аргументи позивача про те, що розрахунок заборгованості, її склад та період нарахування є оспорюваними. Натомість відзив на позов полягає у не сприйнятті відповідачем аргументів і доводів позивача про заперечення ним заборгованості та неповноти змісту виконавчого напису. Так само відповідачем не доведено правові підстави вимог до позивача за змістом зобов?язання позивача перед його попереднім кредитором, оскільки у відзиві на позов вказано, що сума претензії зазначена за змістом договору факторингу на 24/06/2021. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та нечинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі №826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року було залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року було відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року. В постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 137/1666/16-ц вказано, що «Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Суд взагалі не надав жодної оцінки документам на підтвердження безспірності заборгованості, не перевірив факт надання стягувачем нотаріусу всіх необхідних документів, що підтверджують безспірність заборгованості та встановлюють прострочення виконання зобов`язання, не перевірив дотримання нотаріусом при вчиненні виконавчого напису всіх вищезазначених вимог закону. Більш того, в матеріалах справи узагалі відсутній примірник кредитного договору, а суд не встановив, на яку суму, строк та на яких умовах його було видано». Отже відповідно до ст. 81 ЦПК України та змісту постанови Великої Палати Верховного Суду в справі № 137/1666/16-ц позивачу та відповідачу належить довести перед судом оцінку документів на підтвердження безспірності заборгованості, факт надання стягувачем нотаріусу всіх необхідних документів, що підтверджують безспірність заборгованості та встановлюють прострочення виконання зобов`язання, дотримання нотаріусом при вчиненні виконавчого напису всіх вимог закону, суму, строк, умови отримання позики. Оскільки відповідачем не спростовано позов тому він підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Позов засновано на оспорюванні одного офіційного документу, посвідченого щодо прав одного кредитора, а також за єдиною підставою невідповідності офіційного документу вимогам, що встановлені до нього законом. Отже відповідачем доведено, що ціна послуг за складення позову не є співмірною до інтелектуальних затрат на його складання, не є пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову. Відповідно до зазначеного 2000 гривень достатньо для компенсації відповідних витрат за рахунок відповідача. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, а за рахунок відповідача компенсуються судові витрати, що є співмірними та пропорційними обставинам, зазначеним в ст. 141 ЦПК України. Таким чином сплата позивачем за правові послуги понад розумний, співмірний, обґрунтований розмір таких послуг здійснюється за бажанням позивача та покладається на нього, а не компенсується за рахунок відповідача. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: approved