Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 04.10.2016 року він був прийнятий на посаду викладача Олімпійського коледжу ім.І.Піддубного за основним місцем роботи, 19.02.2018 року був переведений на посаду вчителя з вільної боротьби. Наказом № 14-к від 11.01.2021 року його було звільнено з займаної посади за прогул. Позивач вважає вказаний наказ та наказ № 09-к «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення [PERSON] » від 11.01.2021 року незаконними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки вважає, що вони підписані не уповноваженою особою. Крім того, зазначений в наказі акт про відсутність на роботі від 06.01.2021 року є сфальсифікованим, оскільки 06.01.2021 року він перебував у коледжі. Крім того, 11.01.2021 року до нього в порядку ст.149 КЗпП за наданням пояснень ніхто не звертався, відтак, позивач вважає сфальсифікованими і інші документи, що вказані в якості підстав для звільнення в оспорюваних наказах. Також, він є членом та головою профспілкового комітету первинної профспілкової організації Олімпійського коледжу ім.І.Піддубного, проте письмове подання роботодавця про розірвання з ним трудового договору до профспілкової організації не надходило, первинна профспілка, як і вищестоящий виборний орган профспілки, згоди на його звільнення не давали. Позивач зазначив і про те, що на момент звернення до суду з ним не проведено розрахунку. Крім того, він є членом комісії з реорганізації коледжу, його активна позиція та захист прав трудового колективу викликала незадоволення з боку окремих членів комісії, наслідком чого став тиск на нього, а тому він вважає, що його незаконне звільнення пов`язане саме з його діяльністю як голови профспілки та члена комісії з реорганізації коледжу. З урахуванням викладених обставин позивач просив задовольнити його позовні вимоги, визнати незаконним його звільнення, скасувати вищевказані накази та поновити його на роботі, а також стягнути заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва [PERSON] позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва [PERSON] відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. 05.04.2021 року до суду надійшов відзив представника МОН Шилан Д.О., в якому вона заперечує проти позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. 08.04.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача Національного університету фізичного виховання і спорту України Рішко Н.І. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що [PERSON] , який підписав оскаржувані накази, мав достатній обсяг повноважень для їх підписання, а твердження позивача про сфальсифікованість актів не підтверджені позивачем належними та допустимими доказами. Представник відповідача зауважила, що відсутність рішення профспілкового комітету при звільненні працівника сама по собі не є безумовною підставою для поновлення працівника на роботі, оскільки така згода чи незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору. Також, представник відповідача вказала на те, що позивач, незважаючи на його публічну позицію та можливу участь у протиправних діях відносно членів комісії з реорганізації коледжу, що є предметом розгляду в рамках кримінальних проваджень, продовжував працювати на посаді вчителя з вільної боротьби та не зазнавав жодного тиску з боку відповідача та членів комісії. Тобто, його посилання на будь-які інші мотиви його звільнення, окрім грубого порушення трудової дисципліни, не відповідають дійсності. З урахуванням наведеного, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову повністю. 17.04.2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відповідь представника відповідача, в якій він заперечує проти доводів представника відповідача та наполягає на незаконності свого звільнення. 13.07.2021 року до суду надійшла позовна заява в новій редакції, відповідно до якої відповідачем визначено Національний університет фізичного виховання і спорту України, а також уточнено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на 13.07.2021 року в сумі 119 665,98 грн. та додаткову суму на дату ухвалення рішення з розрахунку 949,73 грн. середньоденного заробітку. 14.07.2021 року до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача Рішко Н.І. , в яких вона наполягає на тому, що [PERSON] мав достатній обсяг повноважень на підписання оспорюваних наказів, що підтверджується належними доказами, а відсутність згоди на звільнення, наданою профспілковою організацією, не є підставою для поновлення позивача на роботі. Крім того, представник відповідача зауважила на те, що позивач знехтував можливістю надати письмові пояснення чи надати докази, що свідчили б про поважність його відсутності на робочому місці 06.01.2021 року крім тих пояснень, що були зафіксовані у телефонній розмові між позивачем та старшим інспектором з кадрів відповідача [PERSON] та які були зафіксовані у акті фіксації надання пояснень. В той же час, позивачем не наведено жодного обґрунтування та належних доказів, які б могли підтвердити його твердження про сфальсифікованість актів. З урахуванням наведеного, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 26.10.2021 року прийнято справу до свого провадження після повторного автоматизованого розподілу в зв`язку із звільненням судді [PERSON] та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Саламон О.Б. відмовлено в задоволенні заяви позивача про відвід головуючого. 21.12.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача Рішко Н.І. , в якому вона викладає свої доводи та заперечення проти позову, аналогічні викладеним у попередньому відзиві та поясненнях, а також зазначила про те, що сам позивач не заперечує того факту, що він був відсутній на робочому місці 06.01.2021 року, що він сам повідомив в судовому засіданні у справі № 754/2480/21. Представник відповідача також звернула увагу суду на те, що первинна профспілка «Профспілкова організація працівників та студентів Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного» є неправомочною в зв`язку із реорганізацією коледжу та укладенням колективного договору між адміністрацією та колективом Відокремленого структурного підрозділу Олімпійського фахового коледжу імені Івана Піддубного Національного університету фізичного виховання і спорту України. На даний час уповноваженим представником трудового колективу, що захищає інтереси працівників відповідача, є Рада трудового колективу. З урахуванням наведеного, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову повністю. 23.12.2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій він відхиляє наведені представником пояснення, міркування та аргументи, вважаючи свої вимоги обґрунтованими та доведеними. 13.01.2022 року до суду надійшли заперечення представника відповідача Коновал Р.О. на відповідь позивача на відзив, в яких представник відповідача підтримує раніше надані попереднім представником пояснення, доводи та аргументи, та вважає, що під час судового розгляду позивачем підтверджено дні прогулу 06.01.2021 року та 11.01.2021 року. 25.01.2022 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача, в яких він надав розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на 27.01.2022 року, що становить 258 326,56 грн., а також просить стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1196,66 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 14 000,00 грн., а всього 15 196,66 грн. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Коновал Р.О. позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві та поясненнях. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, з 04.10.2016 року позивач був прийнятий на роботу на посаду вихователя Олімпійського коледжу ім.І.Піддубного, з 19.02.2018 року був переведений на посаду вчителя з вільної боротьби. Крім того, позивач був головою Первинної профспілки «Профспілкова організація працівників та студентів Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного». Відповідно до наказу відповідача № 09-к від 06.01.2021 року, вчитель з вільної боротьби [PERSON] був відсутній на робочому місці 06.01.2021 року. Причини невиходу не підтверджені ні документально, ні по телефону. Письмових пояснень причин відсутності на роботі [PERSON] не надано. Даним наказом визнано для позивача робочий день 06.01.2021 року днем прогулу та застосовано за грубе порушення трудової дисципліни дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України (за прогули без поважних причин). Крім того, кадровій службі надано вказівку отримати пояснення від позивача та за результатами останнього підготувати проект наказу з особового складу про звільнення позивача за прогул. Наказом відповідача № 14-к від 11.01.2021 року звільнено позивача з 11.01.2021 року за прогули без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Підставою наказу є наказ № 09-к від 06.01.2021 року, акт відсутності на роботі 06.01.2021 року, доповідна записка методиста зі спорту [PERSON] від 06.01.2021 року, акт фіксації надання пояснень від 11.01.2021 року. Позивач просить задовольнити його вимоги, визнати незаконним його звільнення, скасувати вищевказані накази та поновити його на роботі, вказуючи на те, що його звільнення проведено відповідачем з порушенням чинного законодавства України. Представники відповідача у відзивах та в судовому засіданні проти позову заперечували, вважаючи твердження позивача необґрунтованими та безпідставними. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Статтею 149 КЗпП України встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Згідно з ч.1 ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Відповідно до оспорюваних наказів вбачається, що до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Підставою для звільнення є акт відсутності на роботі 06.01.2021 року, доповідна записка методиста зі спорту [PERSON] від 06.01.2021 року, акт фіксації надання пояснень від 11.01.2021 року. Так, відповідно до доповідної методиста зі спорту [PERSON] від 06.01.2021 року, до відома керівництва відповідача доведено, що позивач був відсутній 06.01.2021 року з 09.00 год. до 15.00 год. на робочому місці. Попередження про причини відсутності не було надано. Згідно акту про відсутність на робочому місці від 06.01.2021 року, [PERSON] , старший інспектор з кадрів, [PERSON] , інспектор з кадрів, та [PERSON] , методист зі спорту, склали акт про те, що позивач був відсутній на робочому місці 06.01.2021 року протягом робочого дня з 09.00 год. до 15.00 год. 11.01.2021 року старшим інспектором з кадрів [PERSON], методистами зі спорту [PERSON] та [PERSON] складено акт фіксації надання пояснень, відповідно до якого 11.01.2021 року до позивача було здійснено дзвінок з мобільного о 14.09 год. із проханням надати пояснення щодо відсутності на робочому місці 06.01.2021 року. Позивач у їх присутності відповів, що не має поважних причин щодо відсутності на роботі 06.01.2021 року. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] підтвердили викладені в актах обставини. Проте, суд ставиться до вказаних актів та пояснень свідків критично, оскільки вважає що вони, як працівники відповідача можуть бути зацікавленими у результатах розгляду справи. Пояснення свідка [PERSON] , сторожу коледжу, також не дають підстав вважати, що 06.01.2021 року позивач був відсутній на роботі. Так, вказаний свідок пояснив, що 06.01.2021 року позивач не вийшов на роботу. Проте, при цьому свідок вказав, що позивач проживав на території коледжу, відтак, 06.01.2021 року міг не перетинати КПП коледжу. Надану відповідачем копію журналу обліку робочого часу суд не може прийняти як належний та допустимий доказ прогулу позивача, оскільки оригіналу цього журналу для огляду суду не надано з посиланням на його втрату після реорганізації відповідача, про що надано відповідний акт. Посилання представників відповідачів на те, що позивач фактично визнав факт своєї відсутності на робочу місці 06.01.2021 року без поважних причин, надавши такі пояснення в судовому засіданні у справі № 754/2480/21, суд також не може прийняти, оскільки оцінка таким поясненням може бути надана лише у рішенні суду у справі № 754/2480/21. Крім того, за викладених обставин, суд приймає до уваги пояснення позивача про те, що письмові пояснення щодо причини його відсутності на робочому місці відповідачем в нього не відбирались, оскільки останнім не доведено факту відібрання у позивача таких письмових пояснень, а посилання на усні пояснення, надані телефоном, не є достатнім доказом для обґрунтування звільнення. З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року по справі № 273/212/16-ц). У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15 зроблено висновок про те, що пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами. Беручи до уваги вищевикладені обставини справи, суд приходить до висновку про те, що відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження відсутності позивача на робочому місці без поважних причин 06.01.2021 року протягом робочого дня, а також доказів належного отримання від позивача пояснень щодо можливого дисциплінарного проступку. Також, відповідно до ч.3 ст.149 КЗпП України, при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. В порушення вимог даної норми відповідач, звільняючи позивача на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, не враховував ступінь тяжкості вчиненого позивачем проступку, заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Доказів зворотнього сторона відповідача суду не надала. Оскаржувані накази передбаченої ч.3 ст.149 КЗпП України інформації також не містять. Згідно з п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 20.05.2019 року по справі № 821/1180/18, звільнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи вищенаведені норми КЗпП України, правову позицію Верховного Суду України та Верховного суду, прийняття відповідачем оспорюваних наказів про звільнення з підстав п.4 ст.40 КЗпП є застосуванням до позивача заходу стягнення за порушення трудової дисципліни. Проте, відповідач жодним чином не обґрунтував причину застосування до позивача найсуворішого виду дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення і чому не можна було застосувати до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді догани, не довів дійсність подій, які відбувалися під час складення актів та доповідної. Розглядаючи питання законності звільнення позивача без згоди профспілкового органу, судом встановлені наступні обставини справи. Так, судом встановлено, що позивач на момент звільнення був головою Первинної профспілки «Профспілкова організація працівників та студентів Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного». Відповідно до вимог ч.1 ст.43 КЗпП, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5,7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Статтею 252 КЗпП України та статтею 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» встановлено додаткові, крім передбачених статтею 43 цього Кодексу, гарантії при звільненні з ініціативи роботодавця для працівників, яких обрано до профспілкових органів, і ця норма пов`язує можливість звільнення працівника-члена виборного профспілкового органу з ініціативи роботодавця лише із наявністю попередньої згоди на таке виборного органу, членом якого є вивільнюваний працівник. В даному випадку позивач не тільки є членом, а й керівником профспілки. Судом встановлено, і даний факт визнано стороною відповідача, що звільнення позивача із займаної посади було проведено за відсутності саме попередньої згоди профспілки, керівником якої є позивач, відтак звільнення позивача є незаконним, оскільки відбулося з порушенням вимог частини другої статті 43, статті 252 КЗпП України та частини другої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.9 ст.43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. З правового аналізу даної норми вбачається, що згоду на звільнення працівника після його фактичного звільнення може бути отримано лише на підставі відповідної ухвали суду, а не з ініціативи роботодавця, який зобов`язаний отримати попередню згоду перед фактичним звільненням працівника. Постановою від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16 (провадження № 61-30894сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступив від висновку, викладеного, зокрема у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 333/5300/17-ц, згідно з яким працівник як член виборного органу може бути звільнений з ініціативи роботодавця лише із наявністю попередньої згоди на таке профспілки, членом виборного органу якої є вивільнюваний працівник, а тому, за відсутності такої згоди, він підлягає обов`язковому поновленню на роботі, тобто без врахування вимог частини дев`ятої статті 43 КЗпП України, зазначивши, що відсутність такого рішення виборного органу первинної профспілкової організації, а також вищого виборного органу цієї профспілки під час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору. Проте, суд звертає увагу на те, що у зв`язку з реорганізацією відповідача, що здійснена шляхом приєднання коледжу до Національного університету фізичного виховання і спорту України, ліквідації коледжу, як юридичної особи з 23.03.2021 року та припиненням діяльності в зв`язку з цим профспілки коледжу, є неможливим запитання згоди у попередньої профспілки та недоцільним запитання такої згоди у профспілкових органів Національного університету фізичного виховання і спорту України майже через рік після звільнення позивача. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. З огляду на вищевикладене, суд вважає наказ № 09-к від 06.01.2021 року та № 14-к від 11.01.2021 року, якими звільнено позивач на підставі п.4 ст.40 КЗпП у зв`язку з прогулом без поважних причин такими, що підлягають скасуванню, а звільнення позивача за цим наказом незаконним, необґрунтованим та недоведеним жодним доказом, в зв`язку з чим позивач підлягає поновленню на роботі. В зв`язку з цим суд зауважує, що розпорядженням КМУ від 02.09.2020 року № 1083-р «Про реорганізацію Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного» прийнято рішення щодо реорганізації коледжу шляхом приєднання до Національного університету фізичного виховання і спорту України, який є правонаступником всього майна, прав та обов`язків коледжу, який ліквідовано як юридичну особу 23.03.2021 року відповідно до наказу МОН № 1149 від 18.09.2021 року. Відтак, з урахуванням вказаних змін, суд вважає, що позивач підлягає поновленню на роботі у Відокремленому структурному підрозділі «Олімпійський фаховий коледж імені Івана Піддубного Національного університету фізичного виховання і спорту України». При цьому суд відхиляє доводи позивача про те, що оспорювані накази підписані [PERSON] , який не мав достатніх повноважень, оскільки наказ № 1 від 26.10.2020 року, відповідно до якого [PERSON] приступив до управління справами коледжу, у встановленому законом порядку не скасований. Твердження ж позивача щодо порушення процедури призначення [PERSON] на посаду виходять за межі розгляду даної справи та предмету її спору. Інші доводи позивача в обґрунтування позову, зокрема щодо сфальсифікованості актів, тиску з боку певних осіб коледжу суд відхиляє як недоведені. Оскільки суд поновляє позивача на роботі, то, враховуючи вимоги ст.235 КЗпП України, на користь позивача має бути стягнуто середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 11.01.2021 року по 27.01.2022 року в сумі 258 326,56 грн. Розрахунок вказаної суми, виконаний позивачем з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, суд вважає вірним та обґрунтованим. Крім того, за час розгляду справи вказаний розрахунок відповідачем не оспорювався і у передбаченому законом порядку не спростовувався. За правилами статей 2, 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем належним чином обґрунтовано та доведено його позовні вимоги, а відтак вони підлягають задоволенню в повному обсязі. Інші заперечення та доводи відповідача та його представника на висновки суду не впливають та підстав для відмови в задоволенні позову повністю або частково не дають. Відповідно до ст.141 КЗпП України стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1386,60 грн. та 908,00 грн., а також стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1196,66 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 14 000,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved