Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

І. Короткий виклад позовних вимог та заперечення проти позову Позивач [PERSON] (в подальшому позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про визнання особи такою, втратила право на користування жилим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначала, що є власницею квартири по [ADDRESS] в якій зареєстрований її син - відповідач, який в утриманні квартири та сплаті за неї комунальних платежів участі не бере. Також з посиланням на ст. ст. 157 та 116 ЖК України зазначає, що якщо член сімї наймача (власника) систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, його виселення проводиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Просить суд постановити рішення, яким визнати його особою, що втратила право на користування житловим приміщенням, посилаючись на ст.ст. 322, 391 ЦК України. Відповідач [PERSON] свого відзиву на позовну заяву не надіслав. ІІ. Заяви та клопотання Позивач [PERSON] звернулася до суду із заявою про розгляд справи у її відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечує. ( а.с.30) ІІІ. Процесуальні дії по справі Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 23.04.2021 розгляд даної справи визначено судді Коваленку К.В. (а.с.19). Розпорядженням керівника апарату суду № 1000 від 17.08.2021 проведено повторний авторозподіл справи розгляд якої доручено судді Червонопиському В.С. (а.с.22). Ухвалою судді від 06 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 22.11.2021 (а.с.25). 22.11.2021 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив судовий розгляд на 24.02.2022. Відповідача викликано шляхом розміщення оголошення на сайті судової влади Баришівського районного суду Київської області. [PERSON] в судове засідання не з`явилася надавши суду письмову заяву в якій позов підтримує в повному обсязі, просить справу розглядати за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.30). Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, у тому числі шляхом розміщення оголошення про виклик у судове засідання на офіційному сайті Баришівського районного суду Київської області. Однак останній в судове засідання не з`явився, поважності причини своєї неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, в разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. На підставі ст.ст. 280-282 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд даної справи, про що не заперечував позивач, на підставі наявних у ній доказів. ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи та застосовані норми права Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема ст.9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009). При цьому, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку (згідно зі ст.72 Житлового кодексу УРСР). Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право. Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Положення даної статті кореспондуються із частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як вбачається з позовної заяви, відповідач є сином позивача і продовжує проживати разом з нею. Таким чином вказані вище норми суд не може застосувати. Позивач посилається на ст 157 та 116 ЖК Української РСР якими передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Стаття 116 передбачає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Позивач до позовної заяви долучив докази, а саме висновки: ДОП відділення поліції № 1 Броварського РУП ГУ НП в Київській області від 01.04.2021 за яким закінчено перевірку по зверненню заявника - Позивача (а.с.10); висновок від 01.04.2021 за яким дільничним прийнято рішення про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] (відповідача) за ст. 173-2 КУпАП (а.с.11); висновок від 06.04.2021 згідно якого закінчено перевірку по заяві [PERSON] (а.с.12); висновок від 12.04.2021 згідно якого перевірку по заяві [PERSON] о/у ВКП Броварського РУП ГУНП в Київській області також вважав за можливе закінчити (а.с.14). Суд критично оцінює вказані докази оскільки вони вказую на можливий факт вчинення Відповідачем правопорушення, однак позивачем не надано жодного доказу згідно якого Позивач притягувався до адміністративної відповідальності. Враховуючи наведене суд може застосувати норми ст 157 та 116 ЖК Української РСР для прийняття рішення про втрату права користування Відповідачем квартирою, яка є власністю Позивача. Суд також зазначає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки просить суд ухвалити рішення про втрату відповідачем права користування квартирою позивача тоді як норми ст 157 та 116 ЖК Української РСР передбачають примусове виселення особи без надання їм іншого жилого приміщення. Позивачем не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог. V. Розподіл судових витрат. Згідно із статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, сплачені позивачем судовий збір за подання позовної заяви не підлягає поверненню позивачу.

Outcome: dismissed