Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 27.07.2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою було укладено шлюб. Рішенням Святошинського районного суду від 11 липня 2019р. по справі №759/5463/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Від шлюбу мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право на власності на житло від 17 листопада 1997 року, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією міста Києва , розпорядження №4060 від 17.11.1977 року) квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до договору довічного утримання від 06.02.2009 року посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої державної нотаріальної контори Щербиною О.Я., [PERSON] передала у власність [PERSON] належну їй на праві власності1/2 частину квартири [ADDRESS] . У спірній квартирі, окрім позивачів , також зареєстрована колишня дружина [PERSON] , що підтверджується відміткою про реєстрацію місця проживання у паспорті громадянина України та їх донька [PERSON] . З моменту припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] фактично є чужими людьми, які проживають в одній квартирі. 25 лютого 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду про стягнення витрат по оплаті комунальних послуг з відповідачки. Святошинським районним судом було прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, яке Київським апеляційним судом було скасовано та ухвалене нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Відповідачка систематично не сплачує кошти за комунальні послуги навіть ігноруючи рішення суду, чинить фізичне насилля, психологічний тиск, стосовно літньої співвласниці даної квартири [PERSON] та колишнього чоловіка [PERSON] , що підтверджується неодноразовими викликами поліції за адресою квартири [ADDRESS] . [PERSON] спільним побутом із позивачами не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу співвласника (співвласників) цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Виходячи з того, що між ними та відповідачем була домовленість щодо встановлення сервітуту, позивачі вважають, що право сервітуту відповідача на спірну житлову квартиру підлягає припиненню у зв`язку з припиненням обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (було розірвано шлюбно-сімейні відносини), та у зв`язку із спливом строку, на який був встановлений сервітут. Враховуючи викладене, позивачі просять суд позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17.11.2020 р. відкрито провадження по справі та призначено справу до підготовчого розгляду. Ухвалою суду від 08.06.2021 року закрито підготовче провадженя та призначено справу до судового засідання. Позивачі в судове зсідання не з`явилися. Їх представник адвокат Корнієнко А.А. подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позову наполягає, просить його задовольнити та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, відзив на позов не подала, про день та час слухання справи повідомлялася своєчасно, належним чином, згідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала. Представник третьої особи: Святошинської районної в місті Києві державна адміністрація в судове засідання не з"явилася, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, за згодою представника позивачки, ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі матеріалів справи, у відповідності зі ст.280 ЦПК України. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на власності на житло від 17 листопада 1997 року, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією міста Києва , розпорядження №4060 від 17.11.1977 року) квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] (ас.18). Судом встановлено, що у спірній квартирі, окрім позивачів , також зареєстрована колишня дружина [PERSON] , що підтверджується відміткою про реєстрацію місця проживання у паспорті громадянина України та їх донька [PERSON] (ас.13). Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду від 11 липня 2019р. по справі №759/5463/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано(ас.20). Судом встановлено, що від шлюбу мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] (ас.15). Судом встановлено, що відповідно до договору довічного утримання від 06.02.2009 року посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої державної нотаріальної контори Щербиною О.Я., [PERSON] передала у власність [PERSON] належну їй на праві власності1/2 частину квартири [ADDRESS] (ас.19). Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності:право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Стаття 405 ЦК України визначає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 ЦК України встановлено, що власникам належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. За положеннями статей 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень статей 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Відповідно до ст.ст.401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Підстави припинення сервітуту визначені також у ст.406 ЦК України. Ними, зокрема являються: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п.34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК)із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК ). Окрім цього, згідно ст. 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів ( стаття 4 ЦПК України ) Згідно зі статтею 5 ЦПК України (здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( частини перша, третя статті 12 ЦПК України). Таким чином, у цій справі, інтереси позивачів, як власників житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси члена сім`ї колишнього власника, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Така позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17 провадження № 14-64цс20. Відповідач не надав суду жодних доказів, не заперечив та не визнав позов, отже, судом не встановлено жодних поважних причин того, що відповідач вимушено лишив спірне житло, тобто, суду не доведено стороною відповідача те, що існували обставини, які унеможливили його проживання за вищевказаною адресою, через що позов підлягає задоволенню. Зважаючи на встановлені вимоги закону, позивачі, як власники, мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування спірною квартирою в обраний ним спосіб - шляхом припинення права користування відповідачкою спірним жилим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved