Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача Управління патрульної служби Міністерства Внутрішніх справ у м. Києві за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] -72 500,00 грн. моральної шкоди, а також понесені судові витрати на правову допомогу та по сплаті судового збору. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 07.09.2019 поліцейським УПП в м. Києві Мартинюком А.З. відносно позивача [PERSON] було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія ЕАВ №1498420. Відповідно до винесеної постанови [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 121 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 170 грн. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року адміністративний позов [PERSON] до поліцейського 4 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції у м. Києві Мартинюка А.З. було задоволено частково та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія ЕАВ №1498420, а в частині закриття справи про адміністративне правопорушення - відмовлено. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2020 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року скасовано в частині відмови в задоволенні позову, а позов [PERSON] у цій частині - задоволено. Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч.6 ст.121 КУпАП - закрито. Посилається, що здійснення провадження в адміністративній справі про притягнення його до відповідальності, яка в подальшому була закрита, свідчить про неправомірні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Крім того, довготривале відновлення ним свого законного права на доказування його невинуватості, шляхом оскарження дій посадових осіб в судові інстанції - призвели до моральних втрат, порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням викладеного вище позивач просить стягнути на його користь 113 216,30 грн. моральної шкоди. 14.12.2020 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16.12.2020 у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам копію позовної заяви з додатками з пропозицією надати відзив та пояснення на позов. 03.03.2021 до суду надійшов відзив представника відповідача Державної казначейської служби України - Олешка О.М., в якому останній просить у позові відмовити. Зазначає, що жодних прав та інтересів позивача Державною казначейською службою України порушено не було, остання не вступала у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдала. Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювана шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана та вину. Вважає, що в обґрунтуваннях та доводах позивача не доведено факту заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди, а тому просить у позові відмовити. 03.03.2021 головою ліквідаційної комісії УПП МВС у м. Києві подано до суду пояснення, у якому останній зазначає, що Постановою КМУ від 16.09.2015 №730 визначено, що УПП МВС у м. Києві, ліквідується як юридична особа публічного права. Вказує, що посадові і службові особи УПС МВС у м. Києві не завдавали шкоди позивачеві, оскільки постанова серії ЕАВ №1498420 від 07.09.2019 винесена поліцейським 4 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції у м. Києві Мартинюком А.З., з яким УПС МВС у м. Києві не перебуває у трудових відносинах. Зазначає, що позивачем не було надано до суду жодних доказів на підтвердження завдання йому моральних чи фізичних страждань, а також не обґрунтовано розмір моральної шкоди. Виходячи з цього, просить відмовити у задоволенні позову. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені ч. 7 ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. У ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини 5, 6 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року адміністративний позов [PERSON] до поліцейського 4 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції у м. Києві Мартинюка А.З. було задоволено частково та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія ЕАВ №1498420, а в частині закриття справи про адміністративне правопорушення - відмовлено. (а.с. 27-28) Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2020 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року скасовано в частині відмови в задоволенні позову, а позов [PERSON] у цій частині - задоволено. Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч.6 ст.121 КУпАП - закрито (а.с. 29-30). За положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звернувшись з цим позовом до суду, позивач зазначав, що інспектор протиправно склав постанову у справі про адміністративне правопорушення відносно нього, чим завдав йому суттєвих моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих та професійних зв`язків, та вимусило звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Так, позивач у пред`явленому позові зазначає, що з 07 вересня 2019 року по 25 листопада 2020 року, тобто 14,5 місяців, він перебував під слідством та судом, а отже, розмір відшкодування моральної шкоди повинен становити 72 500,00 грн. (виходячи з мінімальної заробітної плати на час подання ним позовної заяви. Крім того, ним при розгляді справи про адміністративне правопорушення були понесені витрати на правову допомогу, а тому вважає, що з відповідача підлягає стягненню моральна шкода у вигляді повернення сплачених сум за надання правової допомоги в розмірі 40 100,00 грн. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Таким чином, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Разом з тим, позивач хоч і потребував докладати додаткових зусиль та витрачати час для відновлення своїх прав, проте останнім не надано доказів заподіяння моральної шкоди та наявності вини працівників Управління патрульної поліції чи протиправності дій, причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю працівників департаменту і шкодою, не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння шкоди такими діями відповідача. Таким чином, сам факт звернення позивача до суду не може свідчити про реальне порушення його прав, а не погоджуючись з рішенням інспектора, він у повному обсязі реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до суду для захисту своїх прав та законних інтересів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі № 312/262/18. За вказаних вище обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про відшкодування моральної шкоди. Стосовно відшкодування понесених витрат на правову допомогу при розгляді справи про адміністративне правопорушення слід зазначити, що позивач не позбавлений права звернутись до суду, який ухвалив рішення про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення з заявою про ухвалення додаткового рішення. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах Великої Палати від 14 квітня 2020 року в справі № 925/1196/18, від 21 листопада 2018 року в справі № 462/6473/16-ц, від 18 грудня 2019 року в справі № 688/2479/16-ц, від 29 травня 2019 року в справі № 489/5045/18, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. За вказаних вище обставин, суд не знаходить правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення понесених позивачем витрат на правову допомогу, що пов`язана з оскарженням постанови серія ЕАВ №149820 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності у розмірі 40 100, 00 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови у задоволенні позову - на позивача. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] , підстави для стягнення з відповідача понесених судових витрат по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу, відсутні.

Outcome: dismissed