Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки площею 0,96 га переданої для ведення особистого підсобного господарства, розташованої в межах території Горохівської (колишньої Баратівської) сільської ради Миколаївської області. Вона є єдиною спадкоємицею за законом після смерті батька та прийняла спадщину. Однак, при зверненні до Снігурівської державної нотаріальної контори їй було відмовлено в оформленні спадкових прав у зв"язку з тим, що нею подано правовстановлюючий документ на спадкове майно, який посвідчує право постійного користування землею, а не право власності спадкодавця. Не погоджуючись з відмовою нотаріуса, просить визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 0,96 га для ведення особистого підсобного господарства, розташованої в межах території Горохівської сільської ради Миколаївської області, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . У підготовче засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно. Позивачка надала суду заяву про проведення судового засідання в її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю. Представник відповідача згідно з поданою заявою також просив справу розглядати у відсутність представника Горохівської сільської ради, позовні вимоги позивачки визнають. Представник третьої особи Снігурівської державної нотаріальної контори Миколаївської області у зв"язку з з великою завантаженістю просили справу слухати без представника державної нотаріальної контори, згодні з рішенням на розсуд суду. Суд вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч. 4 ст. 200 ЦПК України суд за результатами підготовчого провадження ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, суд ухвалив слухати справу у підготовчому судовому засіданні. У зв"язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснено без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [INFO] в с. Новософіївка Снігурівського району Миколаївської області помер [PERSON] , про що 13 червня 2000 року в Книзі реєстрації смертей Баратівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області складено актовий запис № 22 та на його підставі видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.6). Після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 0,96 га наданої для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території Горохівської сільської ради Миколаївської області (бувшої Баратівської сільської ради), яка йому належала на підставі державного акта на право постійного користування землею серії І-МК № 0123348, виданого Баратівською сільською Радою народних депутатів 26 лютого 1996 року на підставі рішення Баратівської сільської Ради народних депутатів від 16 січня 1996 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 1455 (а.с.9). Відповідно до рішення Горохівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області від 26 липня 2019 року № 16, Горохівська сільська рада Миколаївської області є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Баратівської сільської ради. Спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є його дочка - позивачка у справі [PERSON] , яка спадщину прийняла, у відповідності до ст.ст.529, 548, 549 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини, оскільки в неї перебував оригінал ощадної книжки спадкодавця. Як вбачається з копії спадкової справи № 166/2001, заведеної в Снігурівській державній нотаріальній конторі Миколаївської області 12 квітня 2001 року до майна померлого [PERSON] , позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою від 12 квітня 2001 року про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яку нотаріусом прийнято та зареєстровано у книгу обліку спадкових справ за № 219. Родинні відносини між спадкодавцем та спадкоємицею підтверджено. Дружина померлого [PERSON] та дочка [PERSON] згідно поданих письмових заяв відмовилися від прийняття спадщини. Інші спадкоємці за матеріалами спадкової справи відсутні. 12 квітня 2001 року нотаріусом видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька на земельну ділянку розміром 2,96 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Баратівської сільської ради; майновий пай в розмірі 1173,00 грн бувшого КСП "Дніпровське" Снігурівського району Миколаївської області; та грошовий внесок з належними процентами та компенсаціями на рахунку Снігурівського ощадного банку (а.с.19-30). За звернення позивачки 13 січня 2022 року до Снігурівської державної нотаріальної контори Миколаївської області, останній постановою завідувача Снігурівської державної нотаріальної контори Миколаївської області Коваль Ю.В. відмовлено у прийнятті документів для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, надану в постійне користування для ведення особистого підсобного господарства, розміром 0,96 га, яка розташована в межах Баратівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , у зв"язку з тим, що надано документ, який посвідчує право постійного користування землею, а не право власності спадкодавця (а.с.10). Як визначено у п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі, визнання права. Відповідно до ст. 7 Земельного кодексу України від 18.12.1990 № 561-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин - далі Закон № 561-XII), постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, для ведення особистого підсобного господарства. Відповідно до ст. 19 Закону № 561-XII, сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами, зокрема, для особистого підсобного господарства. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст.23 Закону № 561-XII). У ст. 56 Закону № 561-XII зазначено, що для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. За бажанням громадян їм додатково можуть надаватися земельні ділянки у користування. Загальна площа цих ділянок не повинна перевищувати 1 гектара. 01 січня 2002 року набрав чинності ЗК України від 25.10.2001, згідно з ч.1 ст.92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Суд бере до уваги позицію ВП ВС у постанові від 23.06.2020 у справі №179/1043/16-ц, яка з урахуванням позиції ВП ВС, висловленій у постанові від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 прийшла до наступного висновку. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 1 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства. Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою (постанова ВП ВС від 05.11.2019 у справі № 906/392/18). Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Згідно положень ст. 548 ЦК УРСР (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Як визначено у п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родичу (ст. 529 ЦК УРСР). Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (ст.524 ЦК УРСР). Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 525 ЦК УРСР). Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той із подружжя, який його пережив та батьки (ст.1261 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунках - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини - ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Враховуючи викладене, беручи до уваги, що право постійного користування землею відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані, і [PERSON] у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] , суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання за позивачкою в порядку спадкування права постійного користування земельною ділянкою.

Outcome: approved