Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суму грошей по комунальним платежам. На обґрунтування уточнених позовних вимог зазначає, що їй на праві приватної власності на підставі договору дарування належить житловий будинок з надвірними спорудами, [ADDRESS] . В будинку зареєстрована її донька [PERSON] , після реєстрації шлюбу - [PERSON] . З 2013 року вона постійно мешкає в м.Дніпрі, а донька з трьома дітьми залишилася проживати в будинку. За великий проміжок часу донька не сплачувала комунальні послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість. Так, рішенням Марганецького міського суду від 20.12.2018 року з неї стягнуто 7538,02 грн. на користь КП «Марганецьке ВУВКГ» ДОР, також рішенням того ж суду від 15.09.2021 року стягнуто на користь ТОВ «Дніпропетровськгаззбут» заборгованість в сумі 9046,21 грн. за період з серпня 2015 року по 01.09.2018 року нею було сплачено за користування електроенергією 2568,07 грн., за користування природним газом 10424,60 грн., за користування послугами водопостачання 10445,40 грн. Всього з вини відповідача вона сплатила 23438,07 грн. заборгованості за комунальні послуги. В зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача на її користь 23438,07 грн. сплачених нею витрат по комунальним платежам, а також судові витрати по справі. 07.02.2022 року відповідач надала заяву, де пояснила, що з позовними вимогами не згодна, оскільки в будинку [ADDRESS] вона не проживає з травня 2018 року. Вважає, що усі перераховані позивачем борги не мають до неї ніякого відношення. Просить суд в позовних вимогах відмовити. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 20.08.1986 року (а.с.37-38). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем [PERSON] в період часу з серпня 2015 року по 01.09.2018 року було сплачено 23438,07 грн. за комунальні послуги. Так, рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20.12.2018 року з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Марганецьке виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Дніпропетровської обласної ради» стягнуто 5776,02 грн. заборгованості та 1762,00 грн. судового збору (а.с.41-42), 2907,38 грн. сплачених згідно довідки від 11.02.2021 р. та згідно наданих квитанцій сплачено в повному обсязі (а.с.55). 15 січня 2021 року Марганецьким міським судом видано судовий наказ яким з [PERSON] на користь ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» стягнуто заборгованість в сумі 9046,21 грн. та судовий збір 210,20 грн., 1168,15 грн. виконавчий збір (а.с.51) , та згідно квитанції сплачено в повному обсязі (а.с.47). За користування електроенергією позивач сплатила 2568,07 грн., що підтверджується наданими документами (а.с.59-63). Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч. 1 ст. 151 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. За статтею 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відсутність самого договору між сторонами не звільняє мешканців квартири від обов`язку оплати комунальних послуг, оскільки, в силу вимог ст. 162 ЖК України, наймач (власник) зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Пунктом 5 частини 3 ст. 20 Закону України від 24.06.2004 року "Про житлово-комунальні послуги", також передбачений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Відповідно до ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються зокрема на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань ЖКГ. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, на свій розсуд розпорядився своїми правами та обов`язками щодо обрання способу захисту, предмету та вимог позову та визначення кола осіб-відповідачів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що власник житла, наймач та інші особи, які фактично мешкають в житлі - несуть спільну відповідальність по оплаті комунальних платежів на утримання житла, у зв`язку з чим, позовні вимоги власника до наймачів та споживачів житлово-комунальних послуг, про відшкодування сплачених ним комунальних послуг є належним способом захисту. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13, 77-82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Однак, у зазначеній справі такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано та матеріали справи не містять будь-яких доказів проживання відповідача [PERSON] в будинку по [ADDRESS] протягом періоду, зазначеного позивачем (01.01.2013 року по 01.09.2018 року) та як наслідок, споживання зазначеною особою житлово-комунальних послуг. Наданий позивачем акт від 17.08.2021 року, виданий головою квартального комітету №36 Марганецької міської ради Балабуха О.Л. , де зазначено, що [PERSON] та її діти проживали та користувались комунальними послугами з 2013 року по вересень 2018 року в будинку [ADDRESS] , не є належним та допустимим доказом позовних вимог позивача, оскільки не містить інформації про те, чи постійно зазначені особи проживали за вказаною адресою, якими саме комунальними послугами користувались вони та в якому обсязі, чи проживали інші особи у даному будинку. Крім того, вказаний доказ не підтверджується іншими доказами та спростовується поясненнями відповідачки. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed