Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

Позивач Харківська міська рада в особі представника Безродного О.В. звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , треті особи Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чуприна Г.О., відповідно до якої просить: визнати спадщину, яка відкрилась [INFO] та 16.01.2019 після смерті [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які померли [INFO] та [INFO] та складається з квартири [ADDRESS] загальною площею 35 кв.м. - відумерлою та передати квартиру [ADDRESS] до територіальної громади м.Харкова в особі Харківської міської ради; витребувати квартиру [ADDRESS] на користь Харківської міської ради від добросовісного набувача [PERSON] , яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05.03.2019 №262, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О., а також стягнути з відповідача судові витрати. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги посилається на те, що юридичним департаментом міської ради згідно вироку Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03.02.2021 по справі № 646/4551/20 вживаються заходи щодо визнання квартири [ADDRESS] відумерлою спадщиною та прийняття її до комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] . При цьому, [PERSON] померла [INFO] , а [PERSON] померла [INFO] . У зв`язку з цим, в силу положень ст.1277 ЦК України, ст.338 ЦПК України спадщину слід визнати відумерлою та передати її територіальній громаді відповідно до закону. Крім того, як вбачається з вироку Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03.02.2021 по справі № 646/4551/20, 05.03.2019 [PERSON] , використовуючи необізнану в його злочинному умислі, спрямованому на заволодіння шляхом обману чужим майном з використанням завідомо підроблених документів, [PERSON] , прибув до офісу приватного нотаріуса ХМНО Чуприна Г.О., де діючи шляхом обману, видаючи [PERSON] за власника квартири [ADDRESS] , вчинив дії, у результаті яких здійснено відчуження на користь [PERSON] за відповідним договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , ринкова вартість якої без урахування ремонту станом на 05.03.2019 складає 505 382 грн. без урахування ПДВ. При цьому, будучи необізнаною в злочинному умислі [PERSON] , спрямованому на заволодіння чужим майном, та, діючи на прохання і за вказівками останнього, [PERSON] , використовуючи наданий їй [PERSON] паспорт громадянина України на ім`я [PERSON] із вклеєною фотокарткою [PERSON] , видала себе за власника та відповідно продавця за договором купівлі-продажу вказаної квартири на користь [PERSON] , передавши усі отримані від останнього за договором купівлі-продажу грошові кошти [PERSON] . Внаслідок протиправних дій [PERSON] , які полягали у незаконному заволодінні квартирою [ADDRESS] в особі Харківської міської ради було спричинено матеріальну шкоду, оскільки вищезазначена квартира за правилами відумерлої спадщини повинна була перейти у власність територіальної громади. Але як вже зазначалось вище, власники вказаної квартири померли, а продавець [PERSON] не була власником квартири. Згідно з ч. 4 ст. 25, п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України цивільна правоздатність, у тому числі право власності [PERSON] та [PERSON] , припинилися у момент їх смерті ( [INFO] та [INFO] ), на час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 05.03.2019, останні не були здатні мати та здійснювати цивільні права та обов`язки, у тому числі цивільні права продавця належної їм за життя квартири, не могли бути сторонами вказаного правочину. З огляду на спрямованість вказаного договору на незаконне заволодіння квартирою [ADDRESS] , вказаний правочин є таким, що порушує публічний порядок, тобто, є нікчемним в силу ч.ч.1-2 ст.228 ЦК України. Підставами для витребування майна є відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності [PERSON] та [PERSON] , як власників квартири у зв`язку з їх смертю, та не можливістю у зв 'язку з цим реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним договором купівлі-продажу спірної квартири; невідповідність змісту договору вимогам ч. 1 ст. 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику, а також відсутність повноважень у [PERSON] ( [PERSON] ) щодо розпорядження майном [PERSON] та [PERSON] . При витребуванні майна у добросовісного набувача на останнього не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства він має засоби юри личного захисту свого цивільного права. Зокрема, відповідно до ч.1 ст.661 ЦК України, покупець майна може звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. У разі задоволення судом позовних вимог про визнання відумерлою спадщиною вказаної квартири, володіти, розпоряджатись та користуватись вказаною квартирою Харківська міська рада не зможе в зв`язку із тим, що вказана спірна квартира належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.03.2019 року. В зв`язку із тим, що квартира [ADDRESS] на даний час належить на праві власності [PERSON] , Харківська міська рада позбавлена можливості здійснити реєстрацію права власності та отримати правоустановлюючі документи на вказане майно, за таких підстав позовна вимога щодо витребування квартири від добросовісного набувача [PERSON] відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника - територіальної громади м. Харкова. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і фактичним володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатим договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину. здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України. На підставі викладеного представник Харківської міської ради звернувся до суду з даним позовом для захисту майнових прав позивача. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2021 справу зареєстровано за №953/9898/21 та передано для розгляду судді Садовському К.С. Відповідно до вимог ч.6 ст.187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. На виконання вказаних вимог, судом було сформовано запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи [PERSON] - відповідача у справі та 31.05.2021 отримано відповідну довідку. Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Ухвалою суду від 07.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, почато підготовче провадження. Відповідно до ч.1,2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. При відкритті провадження у справі судом було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Копія ухвали від 07.06.2021 разом із примірником позовної заяви та доданих до неї документів направлялась відповідачу за місцем реєстрації. Правом на подачу відзиву на позовну заяву [PERSON] не скористався. Ухвалою суду від 26.11.2021 закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідно до ст.209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. У судове засідання представник позивача не з`явився, до канцелярії суду надійшла заява представника ХМР Безродного О.В. про розгляд справи без участі представника міської ради, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення судового розгляду повідомлявся в установленому законом порядку шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації, причини неявки у судове засідання не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч.3 ст.131 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч.2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Треті особи у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення судового розгляду повідомлялись в установленому законом порядку шляхом направлення судових повісток за місцем знаходження, причини неявки у судове засідання не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд, вивчивши подані сторонами заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно листа від 31.03.2021 №2753/04-08/21 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, згідно з наявними архівними матеріалами реєстрація права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] станом на 31.12.2012 проведена Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ХМР за [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.09.2000, виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, р.№2-00-218321. Згідно з інформацією, наданою Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), у відділі наявний актовий запис про смерть №18827 від 24.12.2015 на [PERSON] , яка померла [INFO] , а також актовий запис про смерть №6232 від 24.04.2019 на [PERSON] , яка померла [INFO] . Станом на день смерті, [INFO] , [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Дата прописки у даному приміщенні - 11.08.1977. Станом на день смерті, [INFO] , [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Дата прописки у даному приміщенні - 02.07.1986. Відповідно до інформації, наданої П`ятою Харківською міською державною нотаріальною конторою, за даними перевірки архівних матеріалів, після померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , яка була за реєстрована за адресою: [ADDRESS] , було заведено спадкову справу №665/2016. У матеріалах спадкової справи знаходяться: заява, зареєстрована в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за №1653 від 06.09.2016, від [PERSON] , доньки спадкодавиці, яка мешкала на момент подачі заяви за адресою: [ADDRESS] про видачу свідоцтва про право на спадщину. Будь-які інші заяви про прийняття, відмову від спадщини, свідоцтва про право на спадщину тощо в матеріалах спадкової справи відсутні. Згідно даних Спадкового реєстру, спадкова справа після [PERSON] не заводилася. Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг по [ADDRESS] , особовий рахунок № [NUMBER] , станом на 01.01.2021, оформлено на [PERSON] 22 березня 2021 року спірвобітниками дільниці №14 КП «Жилкомсервіс» складено Акт №76/03/21 у якому, зокрема, зазначено про те, що обстежити квартиру [ADDRESS] не можливо із-зі не надання доступу. Зі слів сусідів в квартирі мешкає [PERSON] , у телефонній розмові з яким останній зобов`язався надати до дільниці №14 КП «Жилкомсервіс» правоустановчі документи на помешкання 26.03.2021. В програмі «Центр нарахування» за вказаною адресою зареєстрованих не має. 05 березня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О. посвідчено договір купівлі-продажу квартири, реєстровий №262, відповідно до якого [PERSON] передає нерухоме майно: квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 35,0 кв.м., у власність [PERSON] , а [PERSON] приймає майно і сплачує за нього обговорену грошову суму. Зазначено, що квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.09.2000, реєстраційний №2-00-218321 Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, згідно з розпорядженням від 20.09.2000 №8595, зареєстрованого у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 25.09.2000 за №П-2-27844. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Дата, час державної реєстрації: 05.03.2019 11:29:49; відомості внесено до Реєстру: 05.03.2019 11:35:25, приватний нотаріус Чуприна Г.О., ХМНО Харківська область, індексний номер рішення: 45812649. Підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер: 262, виданий 05.03.2019, видавник: Чуприна Г.О. , ХМНО Харківська область. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45812649 від 05.03.2019 11:30:04, приватний нотаріус Чуприна Г.О., ХМНО Харківська область. Вироком Червонозаводського районного суду м.Харкова від 03.02.2021 у справі №646/4551/20 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.358, ч.3 ст.190 КК України. Так, в ході судового розгляду було встановлено наступне. У період з січня по березень 2019 року, точну дату та час не встановлено, у [PERSON] виник умисел, спрямований на заволодіння шляхом обману (укладення договору купівлі-продажу від імені псевдовласника з потенційним покупцем з використанням завідомо підроблених документів та подальшим заволодінням отриманими в такий спосіб грошовими коштами) квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , що належала на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 20 вересня 2000 року, виданого Центром (відділом) приватизації державного фонду Харківської міської ради Кокарєвій Марії Вікторівні, яка померла [INFO] , та її доньці [PERSON] , яка як спадкоємець першої черги за законом успадкувала належну їй частку у вказаній квартирі після смерті матері, та померла [INFO] . Так, у період з січня по березень 2019 року, точну дату та час не встановлено, з метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на заволодіння чужим майном шляхом обману, [PERSON] заздалегідь підшукав необізнану в його злочинному умислі [PERSON] та отримав від невстановлених досудовим розслідуванням осіб завідомо підроблений для нього паспорт громадянина України на ім`я [PERSON] , [INFO] , з вклеєною фотокарткою [PERSON] , яка у подальшому, діючи на прохання і за вказівками [PERSON] , за обіцяну винагороду повинна була видати себе за власника квартири та відповідно продавця за договором купівлі-продажу зазначеної квартири на користь потенційного покупця, передавши [PERSON] грошові кошти з продажу. На початку березня 2019 року, точну дату та час не встановлено, [PERSON] , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом обману, переслідуючи при цьому корисливу мету, підшукав потенційно добросовісного покупця зазначеної квартири - [PERSON] , який не був обізнаний у його злочинних намірах, після чого звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Чуприни Г.О. щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , надавши нотаріусу для підготовки нотаріального посвідчення договору отримані від невстановлених осіб підроблені за невстановлених обставин завідомо для нього неправдиві документи, а саме: підроблене свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 20 вересня 2020 року, видане Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Харківської міської ради, відповідно до якого власником кваритири [ADDRESS] , є [PERSON] , підроблену довідку, видану КП «ХМБТІ» ХМР №1053198 від 27 лютого 2019 року на підтвердження зареєстрованого права власності на вказану квартиру за [PERSON] . У подальшому, 05 березня 2019 року близько 11 години 00 хвилин, більш точний час не встановлений, [PERSON] , використовуючи необізнану в його злочинному умислі, спрямованому на заволодіння шляхом обману чужим майном з використанням завідомо підроблених документів, [PERSON] , прибув до офісу приватного нотаріуса ХМНО Чуприна Г.О., розташованому за адресою: [ADDRESS] , де діючи шляхом обману, видаючи [PERSON] за власника квартири [ADDRESS] , вчинив дії, у результаті яких здійснено відчуження на користь [PERSON] за відповідним договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , ринкова вартість якої без урахування ремонту станом на 05 березня 2019 року згідно з висновком судової оціночно-будівельної експертизи № 14/120СЕ-19 від 08 січня 2020 року складає 505382 грн. без урахування ПДВ. При цьому, будучи необізнаною в злочинному умислі [PERSON] , спрямованому на заволодіння чужим майном, та, діючи на прохання і за вказівками останнього, [PERSON] , використовуючи наданий їй [PERSON] паспорт громадянина України на ім`я [PERSON] із вклеєною фотокарткою [PERSON] , видала себе за власника та відповідно продавця за договором купівлі-продажу вказаної квартири на користь [PERSON] , передавши усі отримані від останнього за договором купівлі-продажу грошові кошти [PERSON] . Внаслідок протиправних дій [PERSON] , які полягали у незаконному заволодінні квартирою [ADDRESS] , територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради було спричинено матеріальну шкоду, оскільки вищезазначена квартира за правилами відумерлої спадщини повинна була перейти у власність територіальної громади. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 171; Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Виходячи з викладеного, вказані обставини додатковому доказуванню не підлягають. На підставі ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини є день смерті особи. Згідно зі ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Частиною 1 ст.1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст.1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за місцем його місцезнаходження. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Відповідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст.334 ЦПК України заява про визнання спадщини відумерлою у випадках, встановлених Цивільним кодексом України, подається до суду за місцем відкриття спадщини або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтею 338 ЦПК України визначено наступне: суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини. У день смерті [PERSON] відкрилася спадщина на Ѕ частини квартири [ADDRESS] , яка належала їй на праві власності. [PERSON] спадщину прийняла, оскільки була зареєстрована та мешкала за однією адресою зі спадкодавицею на день її смерті. У день смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] . З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що в ході судового розгляду встановлено та позивачем доведено, що з часу відкриття спадщини - 16.01.2019 сплило три роки, однак протягом цього часу спадщину після померлих [PERSON] та [PERSON] прийнято не було, а тому відповідно до ст.1277 ЦК України є підстави для визнання спадщини відумерлою, у зв`язку з чим суд ухвалює рішення про задоволення позову в частині визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини. Відповідно до положень ст.25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Згідно з ч. 4 ст. 25, п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України цивільна правоздатність, у тому числі право власності [PERSON] та [PERSON] , припинилися у момент їх смерті ( [INFO] та [INFO] ), на час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 05.03.2019, останні не були здатні мати та здійснювати цивільні права та обоє 'язки, у тому числі цивільні права продавця належної їм за життя квартири, не могли бути сторонами вказаного правочину. З огляду на спрямованість вказаного договору на незаконне заволодіння квартирою [ADDRESS] , вказаний правочин є таким, що порушує публічний порядок, тобто, є нікчемним в силу ч.ч.1-2 ст.228 ЦК України. Незважаючи на те, що в силу ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання нікчемного правочину судом недійсним не вимагається, вказана норма закону не позбавляє заінтересовану особу права на звернення до суду з такою вимогою. Так, визначеною ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності спірного правочину є недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених ч. ч. 1, 2, 3, 5 ст.203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставами для витребування майна є відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності [PERSON] та [PERSON] , як власників квартири у зв`язку з їх смертю, та не можливістю у зв`язку з цим реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним договором купівлі-продажу спірної квартири; невідповідність змісту договору вимогам ч. 1 ст. 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику, а також відсутність повноважень у [PERSON] ( [PERSON] ) щодо розпорядження майном [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вказана норма закону, в силу ст. 8 ЦК України, підлягає застосуванню також до спадщини, визнаної судом відумерлою та підтверджує, що спірна квартира вибула з володіння Харківської міської ради не з її волі іншим шляхом. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно ч. 1 ст. 658 ЦК України, право продажу товару належить його власнику. Відповідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до ч. 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.06.2019 по справі № 916/3156/17 погодилась з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Згідно ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатим договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Відповідні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові 28 листопада 2018 року у справа № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18). За змістом статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (стаття 41 Конституції України). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження 14-208цс18) зробила висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає в внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». Таким чином повністю відновлюються порушені права територіальної громади, а тому немає потреби у визнанні недійсними оспорених договорів купівлі-продажу спірної квартири, укладених після смерті спадкодавця, оскільки такий спосіб захисту з огляду на положення статей 15, 16 ЦК України за наведених обставин не є ефективним. Верховний Суд в постанові від 18.12.2019 по справі № 643/10756/16-ц зазначив: з урахуванням наведеного, територіальна громада, від імені якої діє орган місцевого самоврядування, не може бути позбавлена можливості на захист свого права на майно (легітимних і виправданих очікувань набути майно), а віндикація є способом захисту речового права, який спрямований на ефективне поновлення порушених прав на майно. При витребуванні майна у добросовісного набувача на останнього не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства він має засоби юри личного захисту свого цивільного права. Зокрема, відповідно до ч.1 ст.661 ЦК України, покупець майна може звернутися до суду з вимогою до продавця про відшколування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Таким чином, гарантії, передбачені ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не порушуються. Відповідно до абз.5 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Верховний Суд в постанові від 28.08.2019 по справі № 127/17971/15-ц визначив позицію щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, зазначивши: відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і фактичним володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатим договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину. злійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи. яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності - до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням. За таких підстав Харківська міська рада має право витребувати квартиру із чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України у поєднанні із вимогами статті 1218 ЦК України на користь територіальної громади міста Харкова. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами, показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1,3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved