Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суд з позовом, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] шляхом надання доступу до житла; визнати договір купівлі-продажу вищевказаної квартири від 15.12.2010, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним, визнати договір купівлі-продажу кищевказної квартири від 20.03.2017 укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним, а також визнати договір купівлі-продажу вищевказаної квартири від 30.04.2020 укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 2001 року він зареєстрований у квартирі [ADDRESS] . В 2006 році був знятий з реєстрації у зв`язку з виїздом до м.Львова на навчання та був зареєстрований в гуртожитку м.Львова. З 09.07.2014 він зареєстрований в даній квартирі та має законне право користуватися нею. З 15.12.2017 його незаконно позбавлено права користуватися вищевказаною квартирою. Фактичне незаконне позбавлення його права доступу до квартири відбулось 15.12.2017 державним виконавцем Добош Г.В. при здійсненні нею виконавчих дій по виселенню членів його сім`ї крім нього, які вона проводила разом зі [PERSON] , його сином [PERSON] , представником [PERSON] та працівником Бориславського ВП Поєдинцем С.М. на підставі рішення Дрогобицького міськрайоннного суду Львівської області від 03.04.2017 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який на той час вже не був власником вищевказаної квартири, оскільки 20.03.2017 між [PERSON] та його племінником [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу даної квартири. Станом на 20.03.2017 при укладанні договору купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Теплою М.Ю., [PERSON] використав завідомо підроблену довідку про склад сім`ї, виготовлену та видану йому начальником МПП «Бескид» [PERSON] на підставі наданої [PERSON] будинкової книги, в якій було вказано неправдиві відомості по те, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровано та проживає четверо осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якій не було відображені дані про те, що він зареєстрований в даній квартирі з 09.07.2014 по теперішній час. Отже, надана [PERSON] нотаріусу [PERSON] довідка про склад сім`ї не відповідала фактичним даним, що містяться у відділі реєстрації Бориславської міської ради Львівської області та знаходиться в матеріалах нотаріальної справи у приватного нотаріуса Теплої М.Ю. Таким чином, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] було укладено з використанням завідомо підробленої довідки, що доказує недійсність цього договору. 18.03.2019 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири від 20.03.2017 недійсним. 16.05.2019 ухвалою суду на підставі заяви позивача позов залишено без розгляду. 30-.04.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу, посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Паньків Г.О., в якій він зареєстрований, але позбавлений доступу до житла. Вважає, що з 15.12.2017 було здійснено порушення недоторканості його житла. Щодо договору купівлі-продажу квартири від 15.12.2010, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького міського нотаріального округу Монастирською М.М., то зазначає, що у кримінальному провадженні «42016141190000099 за обвинувальним актом відносно [PERSON] , ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Нагірної О.М. від 30.03.2017, встановлено, що [PERSON] 15.12.2010 з метою укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між нею та [PERSON] представила приватному нотаріусу Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Монастирській М.М. завідомо підроблену довідку про склад сім`ї №2660 від 15.12.2010, в якій вказано неправдиві відомості про те, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровано та проживає тільки двоє осіб: вона та син, [PERSON] , що не відповідало дійсності, оскільки фактично станом на 15.12.2010 та к в на момент прийняття рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.03.2017 за вказаною адресою, окрім вищевказаних осіб була зареєстрована та проживала неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.03.2017 встановлено, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 15.12.2010 між [PERSON] та [PERSON] було укладено з порушенням Закону України «Про охорону дитинства» та з використанням завідомо підробленої довідки. Також з матеріалів кримінальної справи обвинуваченням [PERSON] відомо, що слідчим управлінням ГУНП у Львівській області було також відкрито кримінальне провадження за №42017141190000024 від 22.03.2017 за ч.1 ст.366 КК України та проводилось досудове розслідування, в ході якого було встановлено, що службові особи Бориславського МУ ГУ ДМС у Львівській області склали та видали [PERSON] завідомо підроблений документ довідку про склад сім`ї №2660 від 15.12.2010, в якій вказані неправдиві відомості, оскільки станом на 15.12.2010 так і на той момент за вказаною адресою зареєстрована та проживала неповноліття [PERSON] , що доказує недійсність договору купівлі-продажу квартири, який було укладено 15.12.2010 між [PERSON] та [PERSON] . Недійсність договору купівлі-продажу квартири від 15.12.2010 також підтверджується та полягає у не виконанні покупцем [PERSON] п.8 договору, яким він був зобов`язаний протягом 3 днів з дня укладення цього договору подати документи, необхідні для реєстрації права власності в Дрогобицькому державному комунальному міжміському бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки. Вкінці 2013 року [PERSON] здійснив замах на заволодіння 3-х кімнатною квартирою, яка належала на праві власності [PERSON] увесь цей час, використовуючи укладений 15.12.2010 завідомо недійсний договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та ним. Для цього [PERSON] звернувся до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , на що 10.10.2013 отримав рішення державного реєстратора про відмову йому в реєстрації прав та їх обтяжень на нерухоме майно. Рішенням бориславського міського суду Львівської області за [PERSON] визнано право власності на нерухоме майно: на квартиру [ADDRESS] . З таких підстав вважає, що договір купівлі-продажу квартири між сторонами: [PERSON] та [PERSON] від 15.12.2010, договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] від 20.03.2017 та договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] , які вчинені з порушенням вимог, передбачених ст.203 ЦК України, що підтверджується наданими ним письмовими доказами, вважаються недійсними. А тому, вважає, що [PERSON] є неналежним власником спірної квартири та чинить йому перешкоди в користування житловим приміщенням. Процесуальні дії суду. 14.06.2021 з Бориславського міського суду Львівської області в провадження Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області надійшла вищевказана цивільна справа. Ухвалою суду від 16.06.2021 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 18.06.2021 позивачем усунено недоліки позовної заяви. 22.06.2021 направлено суддею запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМУ у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідачів, що містяться в картотеці реєстраційного обліку. Ухвалою суду від 22.06.2021 прийнято до розгляду вищевказану справу, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 14.07.2021. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачам встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. 14.07.2021 підготовче судове засідання відкладено через неявку сторін на 06.09.2021. 06.09.2021 за результатами підготовчого судового засідання, залучено до участі в справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; залучено до участі в справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Монастирську М.М., приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Теплу М.Ю., приватного нотаріуса Бориславського нотаріального округу Паньків Г.О., директора МПП «Бескид» Стефанишин П.І., начальника відділу реєстрації Бориславської міської ради Раєву Я.Є., державного виконавця Бориславського міського відділу ДВС Добош Г.В. Задоволено частково клопотання [PERSON] про витребуваннея доказів. Витребувано: у приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Монастирської М.М. матеріали нотаріальної справи від 15.12.2010 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого за №2117. Витребувано у приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Теплу М.Ю. матеріали нотаріальної справи від 20.03.2017 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого за №308. Витребувано у приватного нотаріуса Бориславського нотаріального округу Паньків Г.О матеріали нотаріальної справи від 30.04.2020 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого за №338. Витребувано у начальника Малого приватного підприємства «Бескид» Стефанишина Петра Івановича довідку про склад сім`ї, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] на 19.03.2017 відносно [PERSON] . Витребувано у начальника Малого приватного підприємства «Бескид» Стефанишина Петра Івановича відомості про оплату послуг по квартирі [ADDRESS] за період з 2010 року по теперішній час. Витребувано у начальника Малого приватного підприємства «Бескид» Стефанишина Петра Івановича відомості про те, кому і коли видані довідки про склад сім`ї за адресою: [ADDRESS] , за період з 2010 року по 2020 рік. Витребувано у відділі реєстрації Бориславської міської ради відомості про реєстрацію [PERSON] ; витребувати у начальника відділу реєстрації Бориславської міської ради Раєвої Я.Є. матеріали картотеки реєстраційного обліку місця проживання сім`ї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Витребувано у державного виконавця Бориславського міського ВДВС ГТУ юстиції у Львівській області Добош Галини Володимирівни матеріали виконавчого провадження від 15.12.2017 про виселення [PERSON] та його сім`ї з квартири [ADDRESS] . Витребувано у Бориславської міської ради Львівської області матеріали, на підставі яких відбулось зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Витребувано у відповідача [PERSON] оригінал будинкової книги квартира [ADDRESS] . Справу призначено до судового розгляду на 18.10.2021. Розгляд справи неодноразово відкладався через неналежне виконання ухвали суду про витребування доказів. Позивач в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задоволити. Додатково суду зазначив, що іншого житла, окрім спірної квартири у нього немає. Протягом останніх декількох років він змушений орендувати житло. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокат М.Копанський в судовому засіданні позов заперечив через його безпідставність. Просить суд в задоволенні позову відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30.04.2020, укладений між [PERSON] та [PERSON] вважає, що позивач не є належним суб`єктом звернення до суду з даним позовом, оскільки він не є власником майна чи стороною договору. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просять позов задоволити. Требі особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не повідомив суду причини неявки. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Монастирська М.М., приватний нотаріус Бориславського нотаріального округу Паньків Г.О., директор МПП «Бескид» Стефанишин П.І., начальник відділу реєстрації Бориславської міської ради Раєвої Я.Є., державний виконавець Бориславського міського відділу ДВС Добош Г.В. в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не повідомили суду причини неявки. Приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Тепла М.Ю. подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності. Суд встановив: Вимогами ст.ст.13,81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З аналізу практики Європейського суду з прав людини вбачається, що у випадку ухвалення рішення по суті спору органом, якому прямо не властива судова функція, ч. 1 ст. 6 Конвенції підлягатиме застосуванню у разі, якщо таке рішення підлягає подальшому контролю з боку «судового органу, який має повну компетенцію» (рішення Європейського суду з прав людини від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України»). Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. У п. 3 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд. Рішенням Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» визначено, що кожен доречний і важливий аргумент особи має бути проаналізований і одержати відповідь суду. В умовах дії такого принципу суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об`єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору. Водночас у п. 42 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року по справі «Бендерський проти України» вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип незалежного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються. Необхідність зазначення в судових рішення чіткого обґрунтування результатів оцінки доказів передбачена й у ст.263 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, суд повинен зазначити мотиви його прийняття чи відмови у прийнятті. Предметом даного позову є, зокрема: - Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 15.12.2010 між [PERSON] та [PERSON] ; - договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 20.03.2017 між [PERSON] та [PERSON] ; До спірних правовідносин позовних вимог застосовується загальна позовна давність (три роки). Представником відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заявлено про застосування строків позовної давності, з тих підстав, що позивачем пропущено строк позовної давності на оскарження вищевказаних договорів, питання про поновлення строку не ставиться та, відповідно, не наводиться поважності причин пропуску такого строку. Згідно вимог ст.256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками: 1) має юридичний склад; 2) позначає сплив строку; 3) має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову); 4) застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи; 5) встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом; застосовується лише за ініціативною сторони спору. Частиною 1 ст.\~256\~ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися" дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Відповідно до ст.267\~ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин, що випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для вчасного звернення позивача із вимогою про захист порушеного права. Відтак, з врахуванням фактичних обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання недійсним договорів з підстав пропуску позовної давності на звернення до суду із цим позовом. Суд вважає за необхідне наголосити й на тому, що у відповідності до прецедентної практики Європейського суду з прав людини для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови: 1) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду в такий спосіб чи такою мірою, що б зводити нанівець саму сутність цього права; 2) таке обмеження повинно мати легітимну мету; 3) має бути забезпечене належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою (п.51 рішення від 22.10.1996 у справі «Стаббінг та інші проти Сполученого Королівства» за заявами №22083/93, 22095/93, п.31 рішення від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v.France) за заявою №23805/94, пункт 75 рішення від 07.12.2010 у справі Seal v. The United Kingdom за заявою №50330/07), а саме: строк позовної давності не повинен бути очевидно й надмірно коротким (unduly short) (п.76 рішення від 18.03.2008 у справі Dacia S.R.L. v/Moldova за заявою №3052/04); застосування позовної давності має бути передбачуваним (п.76 рішення від 20.05.2010 у справі Lelas v.Croatia за заявою №55555/08); механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також мусить корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (п.52 рішення від 20.12.2007 у справі «Phinikaridou v.Cyprus» за заявою №23890/02). Судом враховано правові позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена в пункті 23.6 постанови від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18) та в пунктах 61, 62 постанови від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження №12-97гс19) та постанови у справі №450/33198/17 від 07.04.2017. Що стосується вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] від 30.04.2020, укладений між [PERSON] та [PERSON] , суд вважає такий наслідком укладення попередніх двох договорів купівлі-продажу у визнанні недійсними яких судом відмовлено. Крім цього, беручи до уваги те, що позивач не був співвласником спірної квартири, не є стороною даного правочину, а [PERSON] є, на думку суду, добросовісним набувачем, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Щодо вимог позивача про зобов`язання [PERSON] усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] шляхом надання доступу до житла, слід зазначити наступне: Наявними матеріалами справи, а саме: довідкою про реєстрацію місця проживання Відділу реєстрації Бориславської міської ради Львівської області від 24.07.2018 №1176/17-59 (Том 1 а.с.12), довідкою про реєстрацію місця проживання Відділу реєстрації Бориславської міської ради Львівської області від 26.10.2020 №2606/17-59 (Том 1 а.с.13) відповіддю на запит від 30.10.2020 №2679/17-45 (Том 1 а.с.105) адресної картки особи (Том 1 а.с.206), копії будинкової книги (Том 1 а.с.231-235) встановлено, що [PERSON] з 09.07.2014 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Не зважаючи на факт реєстрації [PERSON] у вказаній вище квартирі, доступу до такої він не має. Згідно зі\~статтею 109 ЖК УРСР\~виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.\~Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). У\~статті 114 ЖК УРСР\~передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою\~статті 116 ЖК УРСР\~передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Судом не встановлено правомірності не допуску [PERSON] власником майна до місця його реєстрації. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.\~Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.\~(абз.4 ст.9 ЖК України). Відповідно до пункту 1\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла (постанова Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц). Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті\~1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.\~Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20\~жовтня 2011 року\~(заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16\~лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1\~Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ,\~виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 у справі №\~569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19 вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Враховуючи вищенаведене, а також беручи до уваги той факт, що у позивача немає іншого окрім спірного житла, останніх декілька років він проживає на орендованій квартирі, суд вважає його право на житло порушеним, а тому позов в частині зобов`язання [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] шляхом надання доступу до житла слід задоволити.

Outcome: dismissed