Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував на те, що він є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26 серпня 2021 року. В даному будинку окрім нього, також значиться зареєстрованою мати колишнього власника - [PERSON] , [INFO] , яка за вказаною адресою не проживає, участі в утриманні будинку не приймає участі. Посилаючись на вказане, а також на те, що реєстрація місця проживання відповідачки [PERSON] в будинку чинить йому, як власнику будинку право вільного розпорядження своєю власністю, на підставі вищевикладеного просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] ,квартири [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася судом про час та місце розгляду справи, у тому числі й шляхом розміщення відповідного оголошення на сайті суду, про причини своєї неявки суд не повідомила та не подала відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за відсутності відповідача, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Так, положеннями ч.1 ст. 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також те, що представник позивача не заперечувала проти розгляду справи у відсутність відповідача та можливості ухвалення заочного рішення судом, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Крім того, у зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі договору купівлі-продажу від 26 серпня 2021 року. (а/с 6-8). При цьому, судом встановлено, що у спірному нерухомому майні окрім позивача також значиться зареєстрованим відповідачка [PERSON] , що підтверджується відповідною довідкою (а/с 11) та яка є членом сімї попереднього власника квартири. Крім того, реєстрація відповідачки у належній позивачу квартирі на момент розгляду справи також підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Чернівецькій області (а/с 19). При цьому, як убачається із акта комісії дільничного комітету ТОВ «Укрвторресурс» від 28.10.2021 року, відповідачка [PERSON] , будучи зареєстрованою за адресою [ADDRESS] , у будинку не проживає більше 6 (шести) років (а/с 9-10). Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Так, предметом цього спору є усунення власнику перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи, яка не є членом його сім`ї, такою, що втратив право користування квартирою. Зокрема, згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені норми матеріального права визначають правовласника вимагати усунення порушень свого права шляхом, який власник вважає прийнятним. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного випливає, що виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідним від права самого власника. Таким чином, передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Натомість ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього самого власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Оскільки права членів сім`ї колишнього власника є похідними від прав власника, то з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (користувачі) також втрачають право користування цим приміщенням. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку про відсутність у [PERSON] , як члена сім`ї попереднього власника, права користування спірним житловим приміщенням. Таким чином, право [PERSON] на користування квартирою існувало лише за наявності у її дочки як попереднього власника квартири права власності на зазначену квартиру, після відчуження якої та за відсутності відповідного договору з новим власником у неї втрачається право на користування. Зазначені висновки відповідають висновкам постанови Верховного Суду України у справі № 6-158цс14. Крім того, сервітут припиняється у разі переходу до інших осіб права власності на квартиру. Збереження права користування житлом за членами сім`ї колишнього власника не передбачається, оскільки таке право виникає у членів сім`ї нового власника, а сервітут носить особистий характер. Відповідно до п. 4 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставин, яка була підставою для встановлення сервітуту. Крім того, згідно ч. 2 цієї ж статті, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже, реєстрація [PERSON] створює перешкоди у користуванні квартирою, а тому позов підлягає задоволенню. У зв`язку із цим, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім у зв`язку із зверненням до суду з даним позовом.

Outcome: approved