Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

адвокат Ільницький С.М. звернувся в суд в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області та орган опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав щодо його доньки [PERSON] , [INFO] , призначити позивача [PERSON] її опікуном, а також стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 1 400 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня пред`явлення позову. Свої позовні вимоги мотивує тим, що згідно свідоцтва про народження дитини - [PERSON] , [INFO] , батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] . Однак мати дитини померла, а позивач, будучи рідною тіткою дитини, після смерті своєї сестри займається вихованням племінниці та забрала її у свою сім`ю, оскільки відповідач понад п`ять років ухиляється від обов`язків по вихованню своєї дитини, не забезпечує здобуття нею загальної середньої освіти, не проявляє зацікавленості до неї, матеріальної допомоги для гідного розвитку доньки не надає, не цікавиться її духовним, фізичним та соціальним розвитком, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав. Позивач же у свою чергу виконує обов`язки як батька, так і матері, опікується дитиною та матеріально забезпечує. Представник позивача вказує, що зазначені вище обставини були предметом розгляду та підтверджені висновком органу опіки та піклування Перечинської міської ради від 25 листопада 2021 року про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Зазначені факти як кожен окремо, так і у сукупності, можна розцінювати як ухилення батька від виховання дитини, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. На підставі наведеного просить позов задовольнити. У підготовче судове засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Ільницький С.М. не з`явився, подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини, а також розглянути справу без участі сторони позивача. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання також не з`явився, направив суду заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю, а також просив розглянути справу за його відсутності. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору у судове засідання не з`явилися, просили розглядати справу без участі представників органу опіки та піклування, про що подали суду відповідні письмові заяви, а також орган опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області підтримав свою позицію, викладену у висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Встановлено, що батьками дитини [PERSON] , [INFO] , є відповідач [PERSON] та [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , виданого виконкомом Ворочівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області 02 березня 2010 року. Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 22 вересня 2017 року шлюб між відповідачем [PERSON] та [PERSON] розірвано, доньку - [PERSON] , [INFO] , залишено проживати при матері. Також встановлено, що [INFO] мати дитини - [PERSON] , [INFO] , померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Перечинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.І.Франківськ) 01 грудня 2020 року. В той же час як підтверджується матеріалами справи, позивач [PERSON] є рідною сестрою покійної [PERSON] та відповідно тіткою дитини [PERSON] , [INFO] . Актом обстеження умов проживання комісії ССД Ужгородської міської ради від 04 листопада 2021 року підтверджуються відмінні умови проживання у сім`ї тітки та за результатами бесіди з [PERSON] з`ясовано, що вона бажає тимчасово влаштувати племінницю до себе на проживання з подальшим призначенням її опікуном дитини. Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зі змісту позовної заяви видно, що батько дитини - відповідач [PERSON] понад п`ять років, тобто з часу розірвання шлюбу з матір`ю дитини, повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, а саме з дитиною не проживає, відтак не проявляє батьківської турботи щодо малолітньої доньки, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не цікавиться здоров`ям та успіхами у навчанні та вихованні, а також матеріально не забезпечує доньку. Вказане також підтверджується висновком органу опіки та піклування Перечинської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав, затвердженим рішенням виконавчого комітету від 25 листопада 2021 року № 255 «Про затвердження висновку органу опіки та піклування Перечинської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав», згідно якого уповноважений орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав батька [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] , яка фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , та зареєстрована в [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У частині 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, вказано: «Держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, суд приймає до уваги те, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Крім цього вирішуючи даний спір, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справі № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018 року, яка зводиться до такого. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини, яка не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю, та вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено факт ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків, оскільки останній не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, виховання, підготовку до самостійного життя, що негативно впливає на фізичний та психологічний розвиток доньки як складову виховання, а тому позовні вимоги в частині позбавлення відповідача батьківських прав підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про встановлення опіки над малолітньою [PERSON] та призначення [PERSON] її опікуном, суд виходить з такого. Статтею 243 Сімейного кодексу України визначено, що опіка над дітьми, позбавленими батьківського піклування, які не досягли чотирнадцяти років, встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. У статті 58 ЦК України зазначено, що опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування. Згідно з ч. 3 ст. 60 цього Кодексу суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 63 ЦК України опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Частиною 4 статті 167 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» дитина-сирота - це дитина, в якої померли чи загинули батьки, а також діти, позбавлені батьківського піклування, це зокрема діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав. Згідно подання органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому про призначення [PERSON] , [INFO] , опікуном малолітньої [PERSON] , [INFO] , від 02 лютого 2022 року № 35/23/01-12 виконавчий комітет Ужгородської міської ради як орган опіки та піклування вважає, що призначення [PERSON] опікуном малолітньої [PERSON] , відповідає встановленим вимогам щодо можливості бути опікуном, піклувальником та в цілому відповідатиме інтересам дитини. Малолітня [PERSON] 11 жовтня 2021 року надала письмову заяву-згоду на перебування у сім`ї тітки, що підтверджується висновком органу опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області про доцільність позбавлення його батьківських прав. Чоловік [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , не заперечує проти того, щоб вона була опікуном своєї племінниці - малолітньої [PERSON] , про що написав у присутності працівника служби у справах дітей Ужгородської міської ради відповідну заяву від 31 січня 2022 року. Актом обстеження умов проживання від 04 листопада 2021 року комісією ССД Ужгородської міської ради також встановлено відмінні умови проживання у квартирі позивача [PERSON] . Житло складається з чотирьох кімнат та залу, кухні, коридору, у квартирі наявні всі комунальні зручності, автономне опалення, така облаштована сучасними меблями та побутової технікою; для виховання та розвитку дитини є окрема кімната зі спальним місцем та столом для навчання. Оскільки судом задоволені позовні вимоги щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої доньки, суд враховуючи інтереси малолітньої дитини прийшов до висновку про доцільність призначення її опікуном тітку [PERSON] . Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини суд зазначає таке. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до загальних норм права ст. 180, 181 СК України обов`язок утримувати дитину шляхом виплати аліментів покладено на батьків, які проживають окремо від дитини. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Представник позивача просив суд стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання малолітньої [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 1 400 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. За правилами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Враховуючи вимоги чинного законодавства України, обставини справи, майновий стан позивача та відповідача, визнання позовних вимог останнім, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягувати аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1 400 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а відтак з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати в розмірі 992,40 грн сплаченого судового збору за позовною вимогою про позбавлення батьківських прав. Оскільки за позовними вимогами про встановлення опіки та стягнення аліментів позивач у порядку п. 3, 7 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, тому такий у розмірі 1 984,80 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved