Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

30 листопада 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Комунального закладу позашкільної освіти "Одеський міський центр військово-патріотичного виховання учнівської молоді "Пост № 1" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якій просить поновити його на роботі на посаді сторожа КЗПО "Одеський міський центр військово-патріотичного виховання учнівської молоді "Пост № 1", стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що 09.11.2021 року йог обуло звільнено за систиматечне невиконання трудових обов`язків, порушення посадової інструкції, згідно з п.3 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 66-К, однак позивач не повідомлявся про накладення на нього дисциплінарного стягнення за весь період роботи, тому ввважає, що йог обуло звільнено незаконно. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Салтан Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Салтан Л.В. від 01.12.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу КЗПО "Одеський міський центр військово-патріотичного виховання учнівської молоді "Пост № 1" було надіслано ухвалу про відкриття провадження та позовну заяву на адресу: [ADDRESS] , однак повернулося на адресу суду за закінченням терміну зберігання. Відповідно до п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухвалити заочне рішення у справі, за згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовну заяву слід задовольнити частково. Судом встановлено, що [PERSON] з 06.11.2019 року працював на посаді сторожа КЗПО "ОДЕСЬКИЙ МЦ ВПВУМ "ПОСТ №1". 01.11.2021 року позивач подав в.о. директора Дехтяру В.В. заяву про звільнення за згодою сторін, однак позивач зазначив, що Дехтяр В.В. повідомив, що позивач повинен «відпрацювати 2 тижні по КЗоТ». 02.11.2021 року позивач подав таку ж заяву особисто заступнику директора з господарської частини [PERSON] , однак відповіді не отримав. 03.11.2021 року позивач направив електронною поштою на офіційну електронну адресу установи скан-копію підписаної заяви, які в.о. директора Дехтяр В.В. розцінив як оформлену неналежним чином, 04.11.2021року - направив заяву електронною поштою з електронним цифровим підписом на електронну адресу Відповідача, однак відповіді не отримав. 05.11.2021 року позивач відчув зле та повідомив заступника директора з господарської частини відповідача [PERSON] у мссенджері Viber та повідомив [PERSON] про створення медичного висновку про непрацездатність. 05.11.2021 року на свою електронну пошту позивач отримав повідомлення від відповідача, що йому необхідно 05.11.2021 року до 15:00 год. з`явитись до відповідача для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки, у відповідь на цей лист позивач направив номер медичного висновку про свою непрацездатність. 08.11.2021 позивач з`явився до відповідача та написав пояснювальну записку, чому він не з`явився 05.11.2021 року для ознайомлення з наказом про його звільнення та подав її заступнику директора Міхєєнко А.Є. та просив нарешті видати йому трудову книжку та надати копію наказу про звільнення, після чого позивачу вручили трудову книжку та надали копію наказу про звільнення від 09.11.2021 року. Позивач повідомив Відповідача, що його звільнення незаконне і запропонував звільнити його за угодою сторін, про що в черговий раз відправив електронною поштою заяву про звільнення за угодою сторін від 08.11.2021 року, підписану електронним цифровим підписом. Однак ніякої реакції Відповідача Позивач не отримав. Позивач отримав у відділенні Укрпошти не підписаний лист від Відповідача (також без дати та вихідного номера) про необхідність з`явитись для отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення 05.11.2021 року. Відповідно до записів у трудовій книжці Позивача: Запис №13 від 05.11.2021 - звільнено за систематичне невиконання трудових обов`язків, порушення посадової інструкції, згідно п. З ст. 40 КЗпП України, підстава: Наказ №64-К від 05.11.2021; Запис №14 від 05.11.2021 - «скасовано як нереалізований», підстава: Наказ №65-К від 05.11.2021; Запис №15 від 09.11.2021 - звільнено за систематичне невиконання трудових обов`язків, порушення посадової інструкції, згідно п. З ст. 40 КЗпП України, підстава: Наказ №66-К від 09.11.2021. П. З ч. 1 ст. 40 КЗпП України встановлює, що звільнення з ініціативи роботодавця за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку допускається, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Згідно з ч. 1 ст. 149 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1)догана; 2)звільнення. Ст. 149 КЗпП України встановлює порядок застосування дисциплінарного стягнення. Відповідно до цієї норми до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. За п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (надалі - Постанова Пленуму ВСУ №9) за передбаченими п. З ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Згідно з п. 22 Постанови Пленуму ВСУ №9 у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Позивач не повідомлявся про накладення на нього дисциплінарного стягнення за весь період свої роботи і жодних повідомлень про застосування до нього дисциплінарного стягнення не отримував. Крім того, слід зазначити, що 17.09.2021 року позивач був нагороджений грамотою за активну участь у відродженні традицій патріотичного виховання молодого покоління, зразкову організацію і проведення цікавих та ємних екскурсій з історії рідного міста для Постовців, які несуть Почесну Вахту Пам`яті на Алеї Слави біля пам`ятника НЕВІДОМОМУ МАТРОСУ за підписом заступника директора відповідача Міхєенка Андрія Євгеновича . Позивачу невідомо, що він здійснив у порушення своїх трудових обов`язків за менш ніж півтора місяці, що стало приводом для неприйняття його заяв про звільнення за згодою сторін, а звільнення його з ініціативи роботодавця за систематичне невиконання посадових обов`язків. Оскільки позивач у день звільнення не отримав розрахунок при звільненні, він вимушений був також відправити поштою та електронною поштою вимогу про здійснення розрахунку при звільненні від 12.11.2021 року. У відповідь на електронний лист позивач отримав відповідь, що його електронна адреса буде заблокована, а сам Позивач - «невідомий відправник». Лише 18.11.2021 року позивач отримав на банківську картку розрахунок при звільненні. Стаття 43 Конституції України, гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного, суд розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, дійшов висновку, що у позовну заяву слід задовольнити. Також позивач просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати на правничу допомогу, однак не зазначено у якому розмірі. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Частинами першою та другою статті 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витратна правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Представником позивача на підтвердження витрат на правову допомогу було надано лише витяг з договору №09/11/21 про надання правової допомоги від 09.11.2021 року, однак ні акту прийому-передачі виконаних робіт, ні квитанції про сплату витрат на правову допомогу не надано. Враховуючи викладене, у задоволенні стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити.

Outcome: partial