Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

Представник позивача, адвокат Звонарьов В. В., звернувся до суду із даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що у 1973 р. [PERSON] отримано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах УPCP. Місцем забудови визначено земельну ділянку площею 0,12 га у с. Піонерське Новоазовського району Донецької області, яку було виділено на підставі виписки з протоколу № 18 від 1 листопада 1973 року та дозволено забудову ділянки рішенням Виноградненської сільської районної ради від 26 грудня 1973 року № 24. На земельній ділянці слід було будувати житловий будинок житловою площею 38,6 кв. м. та сарай. На час отримання дозволу на забудову [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] . В подальшому подружжям [PERSON] та [PERSON] збудували житловий будинок літ. А-1 (1974 p.), сіни літ. а-1 (1974 p.), гараж літ. Б (1989 p.), сарай літ. В (1987 p.). сарай літ. Г (1988 р.), вбиральню ліг. Д (1975 р.). колодязь літ. к, паркан № 1, ворота металеві №2, що підтверджується технічним паспортом на [INFO] . [INFO] у віці 69 років помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої увійшла частина вказаного житлового будинку. На час смерті [PERSON] позивачка постійно проживала зі спадкодавцем, будучи єдиним його спадкоємцем. Однак, 12 листопада 2021 року звернувшись до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на домоволодіння в [ADDRESS] , вона отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки не було підтверджено право власності за спадкодавцем на такий будинок. Додавала, що у грудні 2021 року було проведено технічну інвентаризацію житлового будинку по [ADDRESS] , за даними якої на земельній ділянці за такою адресою розташовано житловий будинок літ. А (1974 р.), нежитлова прибудова літ. А1 (1989 р.), погреб літ. А1 /п (1989 р.), сіні літ. а (1974 р.), гараж літ. Б (1989 р.), сарай літ. В (1976 р.), вбиральня літ. Г (1988 р.), сарай літ. Д (1988 р.), огорожа № І (1980), ворота №2 (1980 р.) та колодязь літ. к (1975 р.). На підставі переліченого просив суд визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , до складу якого входять: житловий будинок літ. А, нежитлова прибудова літ. А-1, погреб літ. А1/п, сіні літ. а, гараж літ. Б, сарай літ. В, вбиральня літ. Г, сарай літ. Д, огорожа № 1, ворота № 2, колодязь літ. к, який розташований по [ADDRESS] , як частка в спільному майні, набутому за час перебування у шлюбі з [PERSON] . Також просив суд визнати за [PERSON] право власності на іншу 1/2 частину вказаного житлового будинку [ADDRESS] , вже в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . У судове засідання позивачка, [PERSON] , не з`явилась. Представник позивача, адвокат Звонарьов В. В., у судовому засіданні, підтримуючи заявлені позовні вимоги, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві [PERSON] , яку просив задовольнити. Додавав, що матеріали технічної інвентаризації будинку [ADDRESS] , знаходяться на тимчасово непідконтрольній Україні території, м. Новоазовськ, оскільки були передані туди в 1994 році до БТІ м. Новоазовська. Представник Маріупольської міської ради, [PERSON] , у судовому засіданні, заперечуючи проти задоволення заявлених вимог [PERSON] , вказувала, що інформація з технічного паспорту, виготовленого спадкодавцю [PERSON] у 1989 році, не співпадає з відомостями з технічного паспорту, виготовленого позивачці вже у 2021 році, бо містить розбіжності в частині збудованих споруд, їх технічних характеристик та року побудови щодо будинку [ADDRESS] . Також вказувала, що за «Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, збудований [PERSON] спірний будинок підлягав державній реєстрації. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР [PERSON] було надано дозвіл на будівництво житлового будинку площею 38,6 кв. м. із сараєм на земельній ділянці площею 0,12 га під забудову в с. Піонерське Новоазовського району Донецької області на підставі виписки з протоколу № 18 від 1 листопада 1973 року та відповідно до рішення виконкому Виноградненської сільської ради від 26 грудня 1973 року № 24. [PERSON] також було отримано дозвіл на провадження будівельних робіт з будівництва житлового будинку на земельній ділянці площею 0,12 га під забудову в с. Піонерське Новоазовського району Донецької області. На підставі технічного паспорту, наданого [PERSON] на житловий будинок від 31 січня 1989 року, вбачається, що по [ADDRESS] до складу такого нерухомого майна входили житловий будинок літ. А-1 (1974 p.) (загальна площа 38,2 кв. м.), сіні літ. а-1 (1974 p.), гараж літ. Б (1989 p.), сарай літ. В (1987 p.). сарай літ. Г (1988 р.), вбиральню ліг. Д (1975 р.). колодязь літ. к, паркан № 1 та ворота металеві № 2. Відповідно ж\~до технічного\~паспорту на\~житловий будинок,\~складеного 8\~грудня 2021\~року,\~вбачається,\~що по\~ [ADDRESS] ,\~виготовленого [PERSON] \~кваліфікованим техніком\~з інвентаризації\~нерухомого майна,\~вбачається,\~що до\~складу такого\~нерухомого майна\~входять житловий\~будинок літ.\~А (1974\~p.),\~нежитлова прибудова\~літ.\~А-1\~(1989\~p.),\~погреб А-1/п\~(1989\~р.), сіні (прибудова) літ. а (1974 р.), гараж літ. Б (1989 p.), сарай літ. В (1976 p.), сарай літ. Д (1988 р.), вбиральня ліг. Г (1988 р.), колодязь літ. к (1975 р.), огорожа № 1-2 (загальна площа 85,8 кв. м., житлова площа 47 кв. м.) За інформацією від 17 грудня 2021 року Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради за даними реорганізованої Виноградненської сільської ради були отримані відомості з господарських книг № 22 за 2011-2020 рік, з яких вбачається, що домогосподарство [PERSON] рахувалось по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,12 га, разом із яким на момент смерті [INFO] [PERSON] була зареєстрована дружина померлого, [PERSON] , що підтверджується копіями наведених по господарських книг № 22 за 2011-2020 рік. На підставі свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 14 квітня 1973 року Виноградненською сільською радою Новоазовського району Донецької області, актовий запис № 21, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] одружились 14 квітня 1973 року, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть, актовий запис № 2029 від 28 грудня 2020 року, виданого Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), вбачається, що [PERSON] помер [INFO] у віці 69 років. За інформацією Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 20 вересня 2021 року вбачається, що по [ADDRESS] на момент смерті [INFO] [PERSON] була, зокрема, зареєстрована позивачка, [PERSON] . З матеріалів спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] № 217/2021, заведеною приватним нотаріусом Демко М. Л., вбачається, що із заявою про прийняття спадщини 12 листопада 2021 року звернулась дружина спадкодавця, [PERSON] , яка у свою чергу фактично прийняття спадщину за законом після смерті [PERSON] , будучи зареєстрованою із останнім на момент відкриття спадщини. Однак, за постановою приватного нотаріуса, [PERSON] , від 12 листопада 2021 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , а також у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки відсутні документи, які посвідчують право власності спадкодавця на буд. [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 грудня 2021 року відомості про реєстрацію права власності на буд. [ADDRESS] відсутні. Згідно із ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Суд зазначає, що відповідно до п. 4 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року), який набув чинності 1 січні 2004 року, передбачено, що такий ЦК застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, право власності на збудований житловий будинок набувалось в порядку, який існував на час його будівництва, а спірний житловий будинок було збудовано в 1974 році. На той час право громадян на придбання та будівництво індивідуальних житлових будинків врегульовувалось нормами Указу Президії Верховної Ради СPCP від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», який був чинним до 22 лютого 1988 року, та постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків». Так згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року Президії Верховної Ради СPCP кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. За п. 2 Постанови від 26 серпня 1948 року Ради Міністрів\~СРСР земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. На підставі змісту п. 3 Постанови від 26 серпня 1948 року Ради Міністрів СРСР розмір ділянок визначався, зокрема, виконкомами районних Рад в залежності від розміру будинку та місцевих умов, та в межах наступних норм: в містах - від 300 до 600 кв. м.; поза містом від 700 до 1200 кв. м. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. При цьому ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України у постанові від\~18 грудня 2013 року по справі № 6-137цс13. За п. 1 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, була передбачена реєстрація будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка проводилась бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад. Отже, вказана Інструкція не передбачала проведення реєстрації будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь поза межами міст і селищь міського типу, про що свідчить п. 6 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», що передбачав, що не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Таким чином суд відкидає посилання представника відповідача на відсутність проведення спадкодавцем, [PERSON] , реєстрації збудованого ним спірного житлового будинку відповідно до «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР». При цьому за змістом п. 13, 20 «Інструкції про\~порядок реєстрації\~будинків та\~домоволодінь у\~містах і\~селищах міського\~типу Української\~РСР» право власності на будинок або домоволодіння при відсутності правовстановлюючих документів могло бути оформлене при наявності записів в погосподарських книгах сільської ради. Тобто на момент будівництва спірного житлового будинку норми права передбачали, якщо будинок було побудовано в сільській місцевості, то він не підлягав державній реєстрації та на нього не виготовлялась документація про право власності, а факт наявності запису в погосподарській книзі був достатнім обґрунтуванням права власності на будинки в сільській місцевості, до якої відносилось с. Піонерське Новоазовського району Донецької області. Суд зазначає, що лише рішенням Маріупольської міської ради Донецької області від 5 червня 2015 року № 6/48-5401 село Піонерське було включене у межі Орджонікідзевського (нині Лівобережного) району міста Маріуполя Донецької області. Суд також зауважує, що 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449. Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Так за п. 78 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти. Аналогічного змісту є лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року». Також суд звертає увагу на те, що на підставі п. 80 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, може проводитися на підставі документів, передбачених статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так за ч. 1 ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. При цьому для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Суд за матеріалами справи встановив, що відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року Президії Верховної Ради СPCP та Постанови від 26 серпня 1948 року Ради Міністрів\~СРСР свого\~часу померлий\~ [PERSON] набув право на будівництво на праві особистої власності житлового будинку на земельні ділянки, переданій йому у безстрокове користування для такої мети у передбачених розмірах поза містом (1200 кв. м.), що підтверджується свідоцтвом та\~дозволом про\~забудову житлового\~будинку площею\~38,6\~кв.\~м.\~на земельній\~ділянці площею\~0,12\~га в\~с.\~Піонерське Новоазовського\~району Донецької\~області на\~підставі виписки\~з протоколу\~№ 18\~від 1\~листопада 1973\~року та рішення виконкому Виноградненської сільської ради від 26 грудня 1973 року № 24. У свою чергу факт завершення будівництва житлового будинку по [ADDRESS] спадкодавцем, [PERSON] , будинку на\~виділеній йому\~земельній ділянці та прийняття його до експлуатації підтверджується технічними паспортами на такий житловий будинок від 31 січня 1989 року та від 8 грудня 2021 року, а також записами у по господарських книгах Виноградненської сільської ради Донецької області щодо домогосподарства [PERSON] , якому було присвоєно адресу по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,12 га. Суд зауважує, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року по справі № 350/1194/16-ц. За змістом ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, вставлені обставини справи у сукупності повною мірою доводять факт набуття права власності на час життя [PERSON] на житловий будинок, побудований спадкодавцем до 1992 року по [ADDRESS] та\~на який раніше не проводилась державна реєстрація прав власності. Суд також зазначає, що згідно із п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. З огляду на викладене вмотивування, суд дійшов висновку, що за наявності проведеної технічної інвентаризації будинку [ADDRESS] у 2021 році, якою встановлено склад такого нерухомого майна, що належало [PERSON] за життя, то позивачка в суді довела обсяг нерухомого майна, що залишилося у спадок після смерті [INFO] [PERSON] . За п. 1 «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України він набув чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Кодекс про шлюб та сім`ю України (в редакції 1969 року). Так відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. На підставі ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Враховуючи, що [PERSON] була дружиною [PERSON] , який помер [INFO] , яка пережила свого чоловіка, який під час шлюбу із позивачкою побудував житловий будинок, що вважається спільною сумісною власністю подружжя, то на підставі викладених правових норм суд встановив, що [PERSON] фактично набула права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку по [ADDRESS] . Також суд зазначає, що згідно зі ст. 1216, 1218 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) (далі - ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ч. 2 ст. 1220 ЦК часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до змісту ст. 1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені ст. 1261-1265 ЦК. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. На підставі змісту ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. На підставі ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 66-68 Закону України «Про нотаріат» обов`язок щодо встановлення спадкового майна, кола спадкоємців та видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно покладений на органи нотаріату. При цьому на підставі змісту п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином суд встановив правомірність дій позивачки щодо звернення до суду із вказаним позовом, оскільки їй фактично було відмовлено у передбаченому Законом України «Про нотаріат» порядку в оформленні спадкових прав після смерті її чоловіка, [PERSON] , на 1/2 частку спірного будинку по [ADDRESS] . З огляду на перелічене, враховуючи що на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] право власності на житловий будинок по [ADDRESS] не було зареєстровано спадкодавцем, то таке право увійшло у спадщину. З огляду на те, що до складу спадщини входять усі права, належні спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та які не припинилися внаслідок його смерті, то до позивачки перейшли спадкові права [PERSON] на 1/2 частку будинку по [ADDRESS] , яке в позасудовому порядку вона не може реалізувати. Отже, встановивши, що будівництво житлового будинку, який є предметом спору, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво, враховуючи, що на момент проведення технічної інвентаризації у 1989 році та відповідно на час відкриття спадщини цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію згідно із діючим наразі законодавством, проте спадкоємець не може оформити належне їй право власності на вказаний будинок з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок наразі неможлива внаслідок смерті [PERSON] , то суд дійшов переконливого висновку, що спірний житловий будинок є об`єктом права власності, тому наявні правові підстави для визнання за спадкоємицею померлого [PERSON] права власності на 1/2 частку будинку в порядку спадкування після смерті спадкодавця, а також визнання права власності\~за позивачкою\~на 1/2\~частину житлового\~будинку,\~як на\~частку в\~спільному майні\~подружжя [PERSON] \~та померлого [PERSON] . При цьому суд відкидає посилання представника відповідача на те, що у технічному паспорті, виготовленому в 1989 році, є невідповідності порівняно із технічним паспортом, виготовленим позивачці у 2021 році, оскільки усі вказані в останній інвентарізації такого будинку споруди побудовані до 1992 року, така інвентарізація проведена відповідно до чинного законодавства кваліфікованим техніком з інвентарізації, тому суд приймає до уваги відомості в частині складу збудованих споруд та їх характеристик щодо будинку [ADDRESS] саме станом на момент проведення такої інвентарізації 8 грудня 2021 року.

Outcome: approved