Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

22.09.2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що між ним та відповідачем 10.10.2015 року було укладено шлюб у Вергунівській сільській раді Черкаського району Черкаської області. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Фактично шлюбні відносини між сторонами припинені та спільне господарство не ведеться з 20.04.2020 року. Подальше спільне життя з відповідачем вважає неможливим та просить шлюб між ними розірвати. Сторони по справі узгодили місце проживання їх спільної дитини, проте відповідач відмовився знімати дитину з реєстраційного обліку для перереєстрації за місцем проживання позивача, хоч їх малолітній син з 20.04.2020 року проживає разом з позивачем за її адресою. З огляду на вищевикладене позивач вимушений звернутися до суду та просить суд шлюб розірвати та визначити місце проживання дитини разом з нею. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 13.10.2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач у встановлений судом строк своїм правом не скористався та відзиву на позовну заяву не подав. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 29.10.2021 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. 10 жовтня 2015 року у виконавчому комітеті Вергунівської сільської ради Черкаського району Черкаської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 09. Від шлюбу подружжя має малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] . Відповідно до заяв свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] позивач [PERSON] разом з своїм сином [PERSON] проживає з 20.04.2020 року за адресою [ADDRESS] , її чоловік [PERSON] з ними не проживає. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення для розгляду позову про розірвання шлюбу, оскільки незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання його права вимагати розірвання шлюбу, тому, враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Виходячи з наведеного, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем, та задовольнити позов в повному обсязі, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили, що таке визнання суперечить вимогам закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З матеріалів даної справи вбачається, що сторони продовжувати шлюбні відносини не бажають, відповідач на розірвання шлюбу згідний, відповідно, відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що потягне за собою неприпустиме порушення прав на вільний вибір. Враховуючи те що відповідач не заперечував щодо визначення місця проживання малолітнього сина разом з позивачем, суд доходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу; згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь підлягає до стягнення судовий збір в сумі 1816 грн.

Outcome: approved