Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

В проваджені Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та спростування недостовірної інформації. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що на час подачі позову він очолював Дніпропетровську обласну державну адміністрацію. [INFO] на сайті «Днепровская панорама» (https://dnpr.com.ua/) розміщено статтю під назвою (російською мовою): « [INFO] » за посиланням: [INFO] . У вказаній статті зазначаються наступні факти: - « [INFO] [PERSON] . Вслед за НАБУ на злоупотребления областных чиновников обратила внимание Национальная полиция.»; -«Напомним также, что топ-чиновники Днепропетровской области ранее неоднократно были замечены журналистами и правоохранителями в коррупционных инцидентах»; -«Так, председатель Днепр ОБА [PERSON] стал фигурантом уголовного дела из-за того, что скрыл порядка 1,6 млн грн и недвижимое имущество в декларации. Так, Высший антикоррупционный суд 15 июля 2020 г. обязал Национальное антикоррупционное бюро внести в ЕРДР сведения о совершении председателем Днепропетровского облгосадминистрации Бондаренко уголовного преступления по ст. 366- 1 (умышленное декларирование чиновников недостоверных сведений)». Автора статті зазначено з використанням скороченого імені «Елена Демченко», якого неможливо ідентифікувати. Інформація викладена в зазначеній статті викликала в позивача обурення, оскільки з неї слідує, що він має відношення до корупційних схем. Проте, інформація, яка розповсюджена невизначеному колу осіб, є недостовірною та образливою, а її поширення завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача. Як вбачається із тексту статті, то відповідач стверджує, що позивача звинувачують у скоєні кримінального правопорушення. Проте, як вбачається із фотоматеріалів, які містяться у спірній статті, що Вищий антикорупційний суд прийняв постанову, якою зобов`язав уповноважену особу Національного антикорупційного бюро України внести до Єдиного реєстру досудового розслідування відомості щодо можливого вчинення головою Дніпропетровської обласної державної адміністрації кримінального правопорушення. Позивач вважає, що внесення відомостей до ЄРДР не робить із людини злочинця, як це висвітлює відповідач у спірній статті. Приймати рішення щодо винуватості особи, відповідно до Конституції України, може виключно суд. Позивач ніколи не був засуджений за жодною зі статей Кримінального кодексу України, а викладення відомостей, що позивач має відношення до кримінальної сфери, доводить прямий умисел відповідача на завдання немайнової шкоди позивачу, спаплюження його честі, гідності, та заплямування ділової репутації. Просить суд зобов`язати відповідача спростувати відомості, викладені у друкованому виданні, стягнути заподіяну позивачу морально шкоду у розмірі 100000,00 гривень, яка полягає у тому, що недостовірна інформація поширена відповідачем в мережі Інтернет, викликала негативні наслідки для позивача, оскільки ця недостовірна інформація була переглянута необмеженою кількістю користувачів Інтернет. В очах оточуючих, у т.ч. сім`ї, друзів, знайомих позивача сформувалось негативне враження щодо його поведінки та оцінки його людських, ділових та професійних якостей, що носить негативний характер та принижує честь, гідність та ділову репутацію. Висвітлення особи позивача в негативному світлі, твердження про його причетність до «корупційних схем», в очах оточуючих громадян ганьбить його моральні якості та етичні принципи, знижує суспільну оцінку його духовних та професійних якостей. Представник позивача в судове засідання надав заяву в якій просив розглянути справу без його участі та про те, що не заперечує про винесення заочного рішення. Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Вивчивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. \~ \~ \~ \~Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Встановлено, що на час подачі позову позивач очолював Дніпропетровську обласну державну адміністрацію. 16.07.2020 на сайті «Днепровская панорама» (https://dnpr.com.ua/) розміщено статтю під назвою (російською мовою): « [INFO] » за посиланням: [INFO] . У вказаній статті зазначаються наступні факти: - « [INFO] [PERSON] . Вслед за НАБУ на злоупотребления областных чиновников обратила внимание Национальная полиция.»; -«Напомним также, что топ-чиновники Днепропетровской области ранее неоднократно были замечены журналистами и правоохранителями в коррупционных инцидентах»; -«Так, председатель Днепр ОБА [PERSON] стал фигурантом уголовного дела из-за того, что скрыл порядка 1,6 млн грн и недвижимое имущество в декларации. Так, Высший антикоррупционный суд 15 июля 2020 года обязал Национальное антикоррупционное бюро внести в ЕРДР сведения о совершении председателем Днепропетровского облгосадминистрации [PERSON] уголовного преступления по ст. 366- 1 (умышленное декларирование чиновников недостоверных сведений)». Автора статті зазначено з використанням скороченого імені «Елена Демченко», якого неможливо ідентифікувати. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання(місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта. на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Відповідно до ст.1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб- сайту, і (або) отримувач послуг хостингу. З наявного в матеріалах справи листа ТОВ «Інтернет Інвест» вих. 334 від 19.10.2020 вбачається, що ТОВ «Інтернет Інвест» надає послуги з реєстрації доменного імені « [INFO] » на підставі публічного (сервісного) договору згідно з ст. 633, 641 ЦК України, а замовником послуги з реєстрації доменного імені « [INFO] » є [PERSON] . Як вбачається із фотоматеріалів, які містяться у спірній статті, долучених до матеріалів справи, Вищий антикорупційний суд прийняв постанову, якою зобов`язав уповноважену особу Національного антикорупційного бюро України внести до Єдиного реєстру досудового розслідування відомості щодо можливого вчинення головою Дніпропетровської обласної державної адміністрації кримінального правопорушення. Згідно з роз`ясненнями, які викладенні у п. 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Суд погоджується\~з думкою\~позивача про\~те,\~що що внесення відомостей до ЄРДР не робить із людини злочинця, як це висвітлює Відповідач у спірній статті. Приймати рішення щодо винуватості особи, відповідно до Конституції України, може виключно суд. Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Згідно ч. 2 ст. б Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Згідно ч. 1 ст. 17 Кримінального процесуального кодексу України (надалі - КПК України) особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ст. З Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. В силу ст. ст. 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до ст. 297, ст. 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, а також недоторканності своєї честі, гідності та ділової репутації. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Як роз`яснено в п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно зі статтею 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, честь, гідність і ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно положень ч. 1 ст. 277 ЦК України та роз`яснень, які містяться п. 19 Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У відповідності до п. 15 вказаної постанови при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Як встановлено, інформація щодо позивача поширена відповідачем публічно, а тому достеменно неможливо порахувати навіть приблизну кількість осіб ознайомлених із змістом статті оприлюдненою відповідачем на його офіційному сайті. Згідно абз. 5, 6 п. 15 постанови недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як передбачено ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Згідно з ч.3 статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. У рішенні Європейського суду з прав людини від 08.07.1986 по справі Лінгенс (Ілпеем) проти Австрії зазначено, що суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а справедливість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Щодо засад журналістської етики, то в Резолюції 1003 (1993) «Про етичні принципи журналістики» Парламентська асамблея Рада Європи вказала, що «На додаток\~до законних\~прав і\~обов`язків,\~викладених у\~відповідних правових\~нормах,\~ЗМІ мають\~моральну відповідальність\~перед громадянами\~й суспільством,\~що слід\~підкреслити саме\~зараз,\~коли інформація\~та комунікація\~відіграють дуже\~важливу роль\~у формуванні\~особистих позицій\~громадян і\~в розвитку\~суспільства та\~демократичного життя...\~Поширення повідомлень\~має базуватися\~на принципі\~достовірності,\~що забезпечується\~відповідними засобами\~перевірки й\~доказів,\~а також\~на неупередженості\~подання,\~опису й\~розповіді.\~Чутки не\~повинні бути\~складовою повідомлень...» (п.п. 1-5). При цьому, Парламентська асамблея Рада Європи зазначає, що вказані етичні принципи журналістики мають застосовуватися для цієї професії в усій Європі. Враховуючі вищевикладене суд вважає, що, інформація, поширювана щодо [PERSON] відповідачем не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Інформація, викладена у статті щодо [PERSON] , є такою, що може бути перевірена на її правдивість, що в свою чергу виключає віднесення її розповсюдження до оціночних суджень чи критичних зауважень. Інформація, яка викладена у статті, не відноситься до оціночних суджень, оскільки вона викладена у формі тверджень і носить фактичний характер, оскільки відповідач з достовірністю вказав, що позивачем здійснено злочин. Таким чином, поширена відповідачем інформація представлена у формі тверджень та носить фактичний характер, а тому поширення відповідачем інформації у вказаний спосіб має обвинувальний нахил у вигляді звинувачення позивача у вчиненні злочину (кримінального правопорушення), а тому суд вважає, що у наявні підстави для визнання протиправними дій відповідача щодо поширення недостовірної інформації про позивача та про визнання цієї інформації недостовірною і такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) \~ \~ \~ \~поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь- який спосіб; б) \~ \~ \~ \~поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) \~ \~ \~ \~поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) \~ \~ \~ \~поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При розгляді даної справи всі обставини судом встановлені, що вбачається з вищевикладеного. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. При спростуванні поширена інформація визнається недостовірною і спростовується особою, яка її поширила; задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне зауважити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичний особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Саме поширення відповідачем інформації 16.07.2020 на сайті «Днепровская панорама» (https://dnpr.com.ua/) розміщено статтю під назвою (російською мовою): « [PERSON] - [PERSON] » за посиланням: [INFO] призвело до спричинення моральної шкоди позивачу, яка виявилась у душевних стражданнях, у приниженні його честі, гідності та ділової репутації, що, в свою чергу, призвело до порушення нормального ритму життя та переживань. Суд погоджується із твердженням позивача про те, що висвітлення особи позивача в негативному світлі, твердження про його причетність до «корупційних схем», в очах оточуючих громадян ганьбить його моральні якості та етичні принципи, знижує суспільну оцінку його духовних та професійних якостей. Враховуючи викладене, з урахуванням принципів розумності і справедливості, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь [PERSON] 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. На думку суду, саме ця сума відповідає ступеню та характеру моральних страждань [PERSON] . Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення моральної шкоди позивача і не повинен призводити до його збагачення. Сума моральної шкоди, на стягненні якої наполягає позивач, яка дорівнює 100 000 грн. є явно завищеною. У зв`язку з вищевикладеним, позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1051,00 грн. ( 840,80 грн. + 210,20 грн.) пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі викладеного, Закону України «Про авторське право і суміжні права», постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», постанови Пленуму Верховного суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995,

Outcome: dismissed