Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. У своїй позовній заяві [PERSON] просив суд: - визнати 1/2 частину квартири [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , спільною сумісною власністю подружжя; - поділити 1/2 частину квартири [ADDRESS] право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , як спільну сумісну власність подружжя; - визнати за [PERSON] у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 4/10 частини квартири [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/10 частини квартири [ADDRESS] ; - розподілити судові витрати. Свою позовну заяву обґрунтував тим, що 28 травня 2015 року між [PERSON] і [PERSON] було зареєстровано шлюб. В подальшому, а саме 30 жовтня 2018 року шлюб між сторонами рішенням Голосіївського районного суду м Києва у справі 752/3057/18 було розірвано, рішення набрало законної сили. Позивач зазначає, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з Позивачем, 07 вересня 2017 року за Відповідачем зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири за адресою [ADDRESS] . Позивач вважає, що вказана частка квартири, право власності на яку зареєстровано за відповідачем - необхідно визнати спільним сумісним майном, а також відступити від засади рівності часток подружжя, й таким чином збільшити частку Позивача у спірному майні до 4/10 частин, а частку Відповідача зменшити до 1/10 частини спірного майна. На підставі викладеного звернувся з вказаним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 червня 2021 року матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2021 року у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя було відмовлено. 21 жовтня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого вбачається, що представник відповідача заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у повному обсязі. Зауважує, що між сторонами вже було спір з-приводу вказаного майна в рамках цивільної справи №761/48752/19. 21 жовтня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі від представника відповідача. 04 листопада 2021 року на адресу суду надійшли пояснення до справи від позивача. 04 листопада 2021 року на адресу суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до яких просив суд: «збільшити позовні вимоги шляхом зазначення у прохальній частині позову наступних позовних вимог: - відійти від засад рівності часток подружжя та збільшити частку Позивача до 4/10, а частку відповідача - зменшити до 1/10 у спільному сумісному майні. - стягнути з відповідача судові витрати». 04 листопада 2021 року на адресу суду від позивача надійшла заява про визнання клопотання представника Відповідача про закриття провадження у справі зловживанням процесуальними права, повернення Відповідачу, притягнення Відповідача та представника до відповідальності. 04 листопада 2021 року на адресу суду від позивача надійшли заперечення проти клопотання про закриття провадження у справі. 09 листопада 2021 року на адресу суду від позивача надійшла заява про притягнення Відповідача та представника Відповідача [PERSON] до відповідальності за невиконання процесуальних обов`язків та вчинення дій з метою перешкоджання судочинству. У судовому засіданні, яке відбулося 09 листопада 2021 року протокольною ухвалою суду було задоволено клопотання позивача від 04 листопада 2021 року про збільшення позовних вимог. У судовому засіданні, яке відбулося 09 листопада 2021 року протокольною ухвалою суду було відмовлено у задоволенні клопотання від 21 жовтня 2021 року про закриття провадження у справі. 30 листопада 2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У судовому засіданні, яке відбулося 14 грудня 2021 представником відповідача було долучено заперечення, відповідно до яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 13 грудня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання позивача про зменшення відшкодування витрат Відповідача пов`язаних з розглядом справи. 13 грудня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання позивача про відмову Відповідачу у стягненні на його користь судових витрат. 13 грудня 2021 року на адресу суду надійшла заява позивача про стягнення судових витрат. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити позов. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. 28 травня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб між [PERSON] і [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Рішенням Голосіївського районного суду м Києва 30 жовтня 2018 року у справі 752/3057/18, шлюб між сторонами було розірвано, рішення набрало законної сили 29 листопада 2018 року. 30 березня 2016 року між Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» (продавець), [PERSON] та [PERSON] (покупці) було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О., зареєстрований в реєстрі за № 504. Відповідно до п.п.1.1 договору, продавець передає у власність, покупці приймають у власність в рівних частинах кожний майнові права на квартиру [ADDRESS] . З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] , вид власності: спільна часткова, розмір часток 1/2. Судом враховано, що вказане також було встановлено Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року, а також Постановою Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року в рамках цивільної справи №761/48752/19. За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, оскільки спір розглядався між тими самими сторонами, а також з-приводу того самого майна, а саме: квартира за адресою: [ADDRESS] , суд вважає за доцільне застосувати преюдиціальність. Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Також з наданої Позивачем Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1349019480000) зареєстрована за [PERSON] . Підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу, серія та номер: 594, виданий 30.03.2016, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О.; Додаткова угода до договору купівлі-продажу майнових прав від 30.03.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О. за реєстровим №594, серія та номер: 1, виданий 24.10.2016, видавник: Сторони; Додаткова угода до Договору купівлі-продажу майнових прав від 30.03.2016, посвідченого приватним нотаріусом Гуцевич О.О. за реєстровим №594, серія та номер: 2, виданий 22.05.2017, видавник: Сторони; Довідка, серія та номер: 114/5205, виданий 05.09.2017, видавник: КП «Житлоінвестбуд-УКБ»; Акт прийому-передачі квартири, серія та номер: 1177, виданий 05.09.2017, видавник: Сторони; Технічний паспорт, серія та норме: б/н, виданий 18.05.2017, видавник: Приватне БТІ ТОВ «Міськспецексперт». Форма власності: приватна. Вид спільної власності: спільна часткова. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24 січня 2020 р. зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Одночасно з цим суд зауважує, що відповідно до положень ч.2-3 ст.355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Зі змісту договору купівлі-продажу від 30 березня 2016 року, а саме відповідно до п. 1.1 договору вбачається, що продавець передає у власність, покупці приймають у власність в рівних частинах кожний майнові права на квартиру [ADDRESS] . Частиною 1 ст. 357 ЦК України встановлено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно з положеннями ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників відбувається в разі дотримання умов, передбачених статтею 365 ЦК України, а саме: - частка є незначною і не може бути виділена в натурі; - річ є неподільною; - спільне володіння і користування майном є неможливим; - таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Додатково необхідно звернути на увагу на те, що з Постанови Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року в рамках розгляду цивільної справи 761/48752/19 вбачається: «З огляду на ту обставину, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, з визначенням часток кожного з них у праві власності, правові підстави для її поділу, як спільного сумісного майна подружжя, відсутні. За відсутності правових підстав для поділу майна, як спільного сумісного майна подружжя, правові підстави для збільшення частки позивача у спірному майні з огляду на розмір вкладених ним у придбання майна коштів, що належали йому особисто, для врахування боргів подружжя та правовідносин за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, а також для відступу від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення також відсутні. Суд першої інстанції вказаного не врахував, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, що регулюють право на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.». Окремо судом враховано, що Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначає, що предметом спору є поділ 1/2 частини квартири [ADDRESS] , яка зареєстрована за Відповідачем, а не всієї квартири в цілому. Однак, заслуговує на увагу пояснення Відповідача про те, що квартира [ADDRESS] має єдиний реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна, а [PERSON] володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне з Позивачем майно в цілому. Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Висновки колегії суддів Касаційного цивільного суду Верховного Суду викладені в постанові від 28.07.2021 у справі № 310/7011/17. Оскільки Позивач та Відповідач володіють визначеними частками в об`єкті нерухомості, правові підстави для її поділу, як спільного сумісного майна подружжя відсутні. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для визнання 1/2 частини квартири [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , спільною сумісною власністю подружжя, та її поділу, а відтак в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі вищевикладеного, положень Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. ст. 328, 355, 356, 357, 361, 364, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 69, 70, 71, 163 СК України, з урахуванням постанови Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц, постанови Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17, та

Outcome: dismissed