Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

06 березня 2017 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 звернувся до суду із позовом в інтересах держави до Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, [PERSON] , [PERSON] та ТОВ "Волкон", у якому зазначав, що пунктами 1, 2 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області № 9 від 14 грудня 2012 року затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,17 га (пасовища) із земель, не наданих у власність та користування, для ведення особистого селянського господарства у с. Коблеве у межах території Коблівської сільської ради Березанського району. Пунктом 1 рішення Коблівської сільської ради № 11 від 26 грудня 2012 року цільове призначення цієї земельної ділянки змінено на комерційне призначення для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування. На підставі останнього рішення [PERSON] видано державний акт серії ЯК №794434 від 29 грудня 2012 року на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4820982200:12:041:0499. За договором № 958 від 06 травня 2014 року [PERSON] подарувала вказану земельну ділянку [PERSON] . На вказаній земельній ділянці за [PERSON] , згідно зі свідоцтвом про право власності № [NUMBER] від 11 квітня 2014 року, зареєстроване право власності на об"єкт туристичної інфраструктури та закладу громадського харчування, який за договором № 957 від 06 травня 2014 року [PERSON] подарувала [PERSON] . Прокурор просив: - визнати незаконними та скасувати пункти 1, 2 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області № 9 від 14 грудня 2012 року в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,17 га (пасовища) нормативною грошовою оцінкою 756721,00 грн. для ведення особистого селянського господарства із земель не наданих у власність та користування в с.Коблеве у межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області; - визнати незаконним та скасувати рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області № 11 від 26 грудня 2012 року в частині зміни цільового призначення земельної ділянки [PERSON] площею 0,17 га (пасовища) з ведення особистого селянського господарства на комерційне призначення для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування в с. Коблеве у межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області; - визнати недійсним та скасувати виданий [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №794434 з кадастровим номером 4820982200:12:041:0499, зареєстрований 29 грудня 2012 року за №482090001001787 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі як такий, що виданий на підставі незаконних рішень Коблівської сільської ради; - визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія та номер [NUMBER] , видане [PERSON] 11 квітня 2014 року реєстраційною службою Березанського районного управління юстиції у Миколаївській області; - визнати недійсним договір дарування нерухомого об"єкта серія та номер № 957, укладений 06 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] щодо об"єкта туристичної інфраструктури та закладу громадського харчування по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В; - витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади с.Коблеве Березанського району Миколаївської області в особі Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області земельну ділянку площею 0,17 га з кадастровим номером 4820982200:12:041:0499, вартістю 756721,00 грн. в с. Коблеве у межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, шляхом приведення її у первісний стан. Прокурор вважає, що вказані вище рішення Коблівської сільської ради прийняті з порушенням вимог земельного та водного законодавства, містобудівної документації, будівельних норм і правил, так як спірна земельна ділянка повністю розташована у межах пляжної зони прибережної захисної смуги Чорного моря, можливість її надання у приватну власність законом не передбачена та на неї поширюються законодавчі обмеження щодо ведення господарської діяльності і будівництва. Проекти землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки не погоджено з природоохоронним органом та органом містобудування та архітектури. На думку прокурора, відповідач [PERSON] не є добросовісним набувачем земельної ділянки, оскільки не мала реального наміру використовувати її для ведення сільського господарства, так як протягом короткого часу цільове призначення земельної ділянки було змінене, тобто [PERSON] безоплатно набула у приватну власність земельну ділянку для рекреаційного призначення, що не передбачено чинним законодавством, та уникла процедури публічних торгів. Укладений [PERSON] договір дарування земельної ділянки у зв"язку з незаконністю набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку є недійсним як такий, що суперечить вимогам цивільного законодавства, інтересам держави та суспільства, а набуте безоплатно на підставі цього договору майно - витребуванню від добросовісного набувача [PERSON] на користь власника - Коблівської ОТГ, оскільки при прийнятті оскаржуваних рішень Коблівська сільська рада діяла хоч і від імені територіальної громади, але не в її інтересах, а тому спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Прокурор зазначав, що будівництво об"єктів туристичної інфраструктури та закладу громадського харчування здійснене всупереч встановленій ч.3 ст.62 Земельного кодексу України та ч.3 ст.90 Водного кодексу України забороні будівництва у межах пляжної зони прибережних захисних смуг та на незаконно відведеній земельній ділянці, наслідком чого має бути скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договір дарування, а відновлення права територіальної громади с.Коблеве на спірну земельну ділянку потребує її повернення у стані, в якому вона перейшла у власність [PERSON] , шляхом знесення об"єкта нерухомого майна. Оскільки порушення інтересів територіальної громади відбулось внаслідок прийняття незаконного рішення органом місцевого самоврядування, який у справі виступає відповідачем, прокурор звернувся із зазначеним позовом як самостійний позивач в інтересах держави, який виражається в інтересах частини українського народу - членів територіальної громади с.Коблеве, яка є власником спірної земельної ділянки. Ухвалою судді Березанського районного суду Миколаївської області Старчеус О.П. від 07 березня 2017 року відкрито провадження у справі у порядку, визначеному ЦПК України (2004 року). Ухвалою суду від 07 березня 2017 року задоволено заяву прокурора про забезпечення позову, накладено арешт на спірну земельну ділянку площею 0,17га з кадастровим номером 4820982200:12:041:0499, розташовану у с. Коблеве в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області; заборонено відділу з питань державної реєстрації Березанської райдержадміністрації здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо спірної земельної ділянки; заборонено Управлінню державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва об`єктів нерухомості на спірнійземельній ділянці та заборонено [PERSON] вчиняти із спірною земельною ділянкою дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки, укладати договори, вчиняти інші правочини стосовно цієї земельної ділянки, а також проводити на ній будь-які будівельні роботи. 12 травня 2017 року заступником керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 до суду надано заяву про збільшення позовних вимог та залучення співвідповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛКОН", у якій, крім раніше заявлених позовних вимог, просив також скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 19495340 від 17 березня 2017 року про реєстрацію права власності на об"єкт туристичної інфраструктури та закладу громадського харчування площею 683,75 кв.м. по [ADDRESS] за ТОВ "ВОЛКОН", до якого після звернення прокурора до суду право власності на зазначений об"єкт перейшло від учасника (засновника) вказаного товариства [PERSON] на підставі акта прийому-передачі від 13 березня 2017 року. Ухвалою від 25 липня 2017 року суд задовольнив заяву прокурора про залучення ТОВ "ВОЛКОН" як співвідповідача у справі та у подальшому продовжив розгляд справи з урахуванням збільшених позовних вимог. Ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 25 липня 2017 року задоволено заяву прокурора про забезпечення позову від 12 травня 2017 року, накладено арешт на об`єкт туристичної інфраструктури та закладу громадського харчування, розташований за адресою: [ADDRESS] ; заборонено відділу з питань державної реєстрації Березанської райдержадміністрації здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо спірного об`єкту нерухомості; заборонено Управлінню державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва, реконструкції, введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту туристичної інфраструктури та закладу громадського харчування, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; заборонено Товаристу з обмеженою відповідальністю "ВОЛКОН" вчиняти дії, спрямовані на відчуження спірного об`єкту нерухомості та проведення будь-яких будівельних робіт та реконструкції на об`єкті туристичної інфраструктури та закладу громадського харчування, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У зв"язку із закінченням терміну повноважень судді Старчеус О.П. після повторного автоматизованого розподілу справу передано судді Гапоненко Н.О., якою 04 грудня 2017 року справу прийнято до свого провадження. Ухвалою суду від 16 березня 2018 року у справі призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 05 липня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні прокурор заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просив зобов"язати відповідача [PERSON] повернути земельну ділянку належному власнику; під час підготовчого провадження прокурор до суду письмові пояснення, у яких просив врахувати неможливість заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України, про що неодноразово зазначалось у висновках Великої Палати Верховного Суду, та що неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов"язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм, а саме зобов"язати [PERSON] повернути спірну земельну ділянку у власність територіальної громади с.Коблеве шляхом приведення її у первісний стан. У відповіді на відзив представника відповідача [PERSON] адвоката Судакова В.В. прокурор зазначав, що Закон України "Про прокуратуру" не містить обмежень у підписанні позовів заступниками керівника окружної прокуратури; підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави викладені у позовній заяві та підтверджені судом при відкритті провадження у справі; доводів про неправильне визначення прокурором предмету позову відповідачем не наведено; зазначені відповідачем Схема планування території Коблівської сільської ради та Генеральний план с.Коблеве на підставі ст.1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" належать до містобудівної документації, а тому не визначають прибережні захисні смуги; у справі, що розглядається. не вбачається таких дій держави, які б свідчили про неправомірне втручання у право особи на мирне володіння майном, а звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про незаконну безоплатну передачу земельної ділянки з комунальної у приватну власність та її повернення. Також вказував на недоведення відповідачем факту обізнаності прокурора з порушенням прав та інтересів держави у 2013 році, оскільки про порушення закону органам прокуратури стало відомо у вересні 2016 року із заяви директора ТОВ "Волна Прім" Свіржевського Б.О. щодо незаконного надання посадовими особами Коблівської сільської ради у власність громадянам земельних ділянок прибережної захисної смуги Чорного моря, на підставі якої 07.09.2016 за № 42016151030000311 до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення за ч.1 ст.64 КК України. Відповідачі, їх представники та третя особа у судові засідання декілька разів не з"явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином через оголошення на офіційній сторінці Березанського районного суду Миколаївської області веб-порталу судової влади України та шляхом направлення судових повісток на адреси проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , третої особи [PERSON] та на адреси місцезнаходження відповідачів Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області та ТОВ "Волкон", які повернуто до суду з відміткою про закінчення встановленого строку зберігання та через відсутність адресатів за вказаними адресами. Представник відповідача [PERSON] адвокат Судаков В.В. 30 липня 2020 року надав до суду відзив, у якому позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що позовна заява підписана особою, яка не мала права її підписувати і представляти інтереси прокуратури у суді, та за відсутності підтверджень щодо наявності підстав для представництва інтересів держави, яка не має жодного правового відношення до інтересів членів територіальної громади та самої територіальної громади, що не є порушеними внаслідок передачі земельної ділянки, та щодо відсутності органу, який виконує функції держави у відповідних правовідносинах. Крім того, зазначав про неправильне визначення предмету позову, необгрунтованість посилання прокурора на відсутність землевпорядної документації щодо визначення меж прибережної захисної смуги, так як Коблівською сільською радою 09 грудня 2010 року затверджено Схему планування території Коблівської сільської ради, а 16 грудня 2014 року - Генеральний план села Коблеве; земельна ділянка сформована відповідно до вимог ЗК України, їй присвоєно кадастровий номер та визначено цільове призначення - будівництво і обслуговування об"єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування; втручання держави у право власності відповідача шляхом витребування земельної ділянки є непропорційним, чим порушується ст.1 Першого протоколу. Просив також застосувати наслідки спливу строку позовної давності, посилаючись на те, що 08 серпня 2013 року Коблівською сільською радою на вимогу прокурора Березанського району Миколаївської області від 12 січня 2012 року про щомісячне надання правових актів органів місцевого самоврядування було надано та отримано прокурором копії рішень із земельних питань за 2012 рік. Просив позовну заяву прокурора залишити без розгляду, у разі неможливості залишення її без розгляду - відмовити у задоволенні позову у зв"язку з безпідставністю, а у разі наявності підстав для задоволення позову відмовити у його задоволенні у зв"язку із спливом позовної давності. Відповідач [PERSON] , представники відповідачів ТОВ "ВОЛКОН" та Коблівської сільської ради відзиву на позов не надали, третя особа [PERSON] пояснень по суті позову не надав. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] 30 травня 2017 року надав до суду заяву про визнання позову у повному обсязі (т.1, а.с.130). Наданий до суду відзив адвоката Судакова В.В. в інтересах Коблівської сільської ради не може бути прийнятий судом як такий, що поданий особою, що не може представляти інтереси відповідача Коблівської сільської ради, з таких підстав. Згідно з ч.4 ст.60 ЦПК України, одна й та сама особа може бути одночасно представником декількох позивачів або декількох відповідачів або декількох третіх осіб на одній стороні, за умови відсутності конфлікту інтересів між ними. На підставі ч.2 ст.61 ЦПК України особа не може бути представником, якщо вона у цій справі представляє або представляла іншу особу, інтереси якої у цій справі суперечать інтересам її довірителя. Інтереси Коблівської об"єднаної територіальної громади, яку на підставі ст.10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" представляє відповідач Коблівська сільська рада, щодо захисту права власності на спірну земельну ділянку, протирічать інтересам відповідача [PERSON] , на користь якої прийняті оскаржувані рішення. Отже, представництво інтересів Коблівської сільської ради на підставі ордеру серії ОД № 535657 від 09.12.2019, виданого відповідно до договору про надання правової допомоги від 20.09.2019 року адвокатом Судаковим В.В., який у цій справі представляє інтереси відповідача [PERSON] на підставі ордеру серії ОД № 445756 від 16 квітня 2019 року, виданого відповідно до договору про надання правової допомоги від 12.04.2019 року, протирічить вимогам ч.2 ст.61 ЦПК України, а тому адвокат Судаков В.В. не може бути у цій справі представником відповідача Коблівської сільської ради та здійснювати процесуальні дії в її інтересах. Суд враховує, що Коблівська сільська рада протягом тривалого часу розгляду справи не була позбавлена можливості участі у справі, належним чином повідомлялась про розгляд справи та надавала до суду заяви про визнання позову, розгляд справи без участі її представника та прискорення розгляду справи (т.1, а.с.137 138), про скасування заходів забезпечення позову у зв"язку з визнанням позовних вимог (т.1, а.с.135). Оскільки учасники справи повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином та декілька разів не з"явились у судове засідання, і їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, суд на підставі ст.223 ЦПК України постановив розглянути справу без їх участі. Встановлені судом обставини з посиланням на докази, що їх підтверджують. Як вбачається з матеріалів справи, пунктами 1, 2 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №9 від 14 грудня 2012 року "Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок" затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надано у власність [PERSON] із земель, не наданих у власність та користування, земельну ділянку площею 0,1700 га (пасовища) для ведення особистого селянського господарства у с.Коблеве в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області (т.1, а.с.20). Рішенням Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №11 від 26 грудня 2012 року "Про затвердження проектів із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок, що перебувають у власності громадян" затверджено проект із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності [PERSON] з ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с.Коблеве, Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області площею 0,1700 га (забудовані землі) на комерційне призначення для будівництва та обслуговування об`єктів інфраструктури та закладів громадського харчування (т.1, а.с.25). Місцезнаходження, розмір та склад земель земельної ділянки підтверджено експлікацією земельних угідь (т.1, а.с.22-23, 28-29), витягом з поземельної книги (т.1, а.с.30-32). За даними Національної кадастрової системи приблизна відстань від урізу Чорного моря меж спірної земельної ділянки з кадастровим номером 4820982200:12:041:0499 до південної межі - 30-40 метрів, до північної - 50-60 метрів, що підтверджується інформаційною довідкою відділу Держгеокадастру у Березанському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 12 вересня 2016 року (т.1, а.с.38-39). Згідно із повідомленням Управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації спірна земельна ділянка розташована в зоні рекреації, визначеної у чинній на 26.12.2012 року містобудівній документації - Проекті планування та забудови Березанського району Миколаївської області; станом на 16.12.2014 року рішенням Коблівської сільської ради затверджений генеральний план с.Коблеве, відповідно до якого зазначена земельна ділянка знаходиться на територіях рекреаційних закладів; звернень від [PERSON] щодо розгляду проектів землеустрою по зазначеній земельній ділянці до управління не надходило (т.1, а.с.47). З повідомлення Управління екології та природних ресурсів Миколаївській обласної державної адміністрації вбачається, що землевпорядна документація щодо земельної ділянки, відведеної у власність [PERSON] (кадастровий номер 4820982200:12:041:0499, площею 0,17 га) на розгляд не надходила, висновки про погодження (відмову) не надавалися (т.1, а.с.49). Відповідно до витягу з поземельної книги та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03 травня 2017 року (т.1, а.с.90-95), право власності на земельну ділянку кадастровий номер 4820982200:12:041:0499 для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування за адресою [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки № 958 від 06.05.2014 року, укладеного з [PERSON] , на ім`я якої 29 грудня 2012 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 794434; 03 червня 2014 року до реєстру внесена інформація про державну реєстрацію іпотеки згідно з договором іпотеки №2900, посвідченим 03 червня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 13532232, іпотекодержателем зазначено [PERSON] , іпотекодавцем - [PERSON] .. 11 квітня 2014 року Реєстраційною службою Березанського РУЮ Миколаївської області на ім`я [PERSON] видано свідоцтво № [NUMBER] про право власності на нерухоме майно (з відкриттям розділу) - об"єкт туристичної інфраструктури та закладу громадського харчування загальною площею 683.75 кв.м., що знаходиться на земельній ділянці 4820982200:12:041:0499 для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування за адресою [ADDRESS] ; 06 травня 2014 року право власності [PERSON] припинено на підставі договору дарування земельної ділянки № [NUMBER] , виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., яким [PERSON] подарувала вказане нерухому майно [PERSON] ; 17 березня 2017 року на підставі протоколу №1 від 13 березня 2017 року та акта прийому-передачі майна до статутного капіталу право власності нерухоме майно - об"єкт туристичної інфраструктури та закладу громадського харчування - зареєстровано за ТОВ "Волкон", підставою внесення є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34319077 від 17 березня 2017 року (т.1, а.с.112-117). Відповідно до повідомлення Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, декларації про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об"єкта до експлуатації (т.1., а.с.40-45), [PERSON] є замовником будівництва об"єкта туристичної інфраструктури та закладу громадського харчування загальною площею 683.75 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Згідно із повідомленням Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області надана ТОВ "Волкон" декларація про початок виконання будівельних робіт по об`єкту "Реконструкція об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування за адресою [ADDRESS] " залишена без розгляду та реєстрації (т.1, а.с.118). Норми права, які застосував суд. 1. Щодо посилань прокурора про порушення водоохоронного законодавства. За положеннями ст.60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил). Відповідно до п.11 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486, водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило, збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не менш як 2 кілометри від урізу води. На землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови (п.10). Окремий проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги на час прийняття спірних рішень був відсутній, тому межі прибережної захисної смуги визначаються відповідно до меж, встановлених законом. Згідно із загальнодоступними відомостями з Публічної кадастрової карти України, розміщеної на офіційному вебсайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спірна земельна ділянка розміщена у межах умовної прибережної захисної смуги. Такі обставини є загальновідомими, а тому не потребують доказування (частина третя статті 82 ЦПК України). Таким чином, з урахуванням зазначених нормативних розмірів, є підстави вважати, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги Чорного моря. У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води (ч.10 ст.88 Водного кодексу України). З урахуванням зазначених нормативних розмірів та даних Національної кадастрової системи суд вважає встановленим, що спірна земельна ділянка розташована в межах пляжної зони Чорного моря. За змістом ст.ст.88, 90 ВК України, землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей. Згідно з частиною четвертою статті 59 ЗК (у редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваних рішень), громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Передача земельних ділянок прибережних захисних смуг у приватну власність і для потреб, не зазначених у ч.4 ст.59 ЗК України, законодавством України не передбачено. Таким чином, Коблівською сільською радою всупереч зазначеним нормам законодавства передано у приватну власність земельну ділянку, що знаходиться у межах пляжної зони прибережної захисної смуги, для потреб, не передбачених законом. Частиною третьою статті 62 ЗК заборонено будівництво у межах пляжної зони прибережних захисних смуг будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних. Отже, рішення Коблівської сільської ради про затвердження проекту із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки у пляжній зоні на комерційне для будівництва і обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури і закладів громадського харчування, а також подальше здійснення будівництва об"єкта нерухомості на цій земельній ділянці суперечить нормам законодавства. Відповідачем Коблівською сільською радою Березанського району Миколаївської області 20 грудня 2019 року надано до суду висновок експерта №19-6472 комплексної земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 06 грудня 2019 року, проведеної на замовлення відповідача, згідно із яким спірна земельна ділянка з кадастровим номером 4820982200:12:041:0499 не відноситься до земель водного фонду та перебуває поза межами прибережної захисної смуги (т.2, а.с.9-23). Вказаний висновок експерта не може бути визнаний належним та допустимим доказом з таких підстав. Відповідно до частин 1-3 ст.102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок (ч.ч.1, 2, 5 ст.106 ЦПК України). Матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд, якщо експертиза призначена судом, або учасник справи, якщо експертиза проводиться за його замовленням. При призначенні експертизи суд з урахуванням думки учасників справи визначає, які саме матеріали необхідні для проведення експертизи. Суд може також заслухати призначених судом експертів з цього питання. Копії матеріалів, що надаються експерту, можуть залишатися у матеріалах справи (ч.1 ст.107 ЦПК України). На підставі ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. У наданому суду висновку експерта № 19-6472 не зазначено, що його підготовлено для подання до суду, що є порушенням вимог ч.5 ст.106 ЦПК України. Відповідно до ст.112 ЦПК України комплексна експертиза проводиться не менш як двома експертами різних галузей знань або різних напрямів у межах однієї галузі знань. У висновку експертів зазначається, які дослідження і в якому обсязі провів кожний експерт, які факти він встановив і яких висновків дійшов. Кожен експерт підписує ту частину висновку, яка містить опис здійснених ним досліджень, і несе за неї відповідальність. За результатами проведених досліджень, узагальнення та оцінки отриманих результатів експертами складається та підписується єдиний висновок, в якому формулюється загальний висновок щодо поставлених на вирішення експертизи питання або питань. У разі виникнення розбіжностей між експертами висновки оформлюються відповідно до частини другої статті 111 цього Кодексу. Усупереч зазначеним вимогам комплексну земельно-технічну експертизу та експертизу з питань землеустрою проведено однією особою - екпсертом [PERSON] . Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Оскільки висновок екперта отримано з порушенням порядку, встановленого законом, він є недопустимим. Як вбачається з описової та дослідницької частин висновку екперта, для проведення експертизи замовником було надано експерту такі документи: -засвідчена копія Генерального плану с.Коблеве Березанського району Миколаївської області; - копія матеріалів Проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон в межах території с.Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, складеного Миколаївською філією ДП "Центр Державного земельного кадастру"; - -копія матеріалів "Детального плану території щодо облаштування набережної вздовж пляжу в зоні відпочинку с. Коблеве", складеного ФОП " [PERSON] "; -копія матеріалів документації із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером 4820982200:12:041:0499. - До висновку експерта додано викопіювання з Генерального плану, схема розташування земельної ділянки кадастровий номер 4820982200:12:041:0499 у відповідності до Детального плану території, суміщена схема земельної ділянки 4820982200:12:041:0499 та меж прибережної захисної смуги і пляжної зони та водоохоронної зони; експертиза проводилась за каталогами координат поворотних точок меж території земель водного фонду та водоохоронної зони в межах території села Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області. Разом із тим, зазначені документи суду як докази відповідачем не надавалися, судом не досліджувалися та їх належність і допустимість не оцінювалися, у тому числі не надано суду Проект землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон в межах території с.Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, складеного Миколаївською філією ДП "Центр Державного земельного кадастру", який досліджувався експертом та на якому відсутні відомості про його затвердження у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ч.9 ст.118 ЗК України, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного Кодексу. На час відведення земельної ділянки Проект землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон в межах території с.Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області не був затверджений, також не був затверджений Генеральний план с.Коблеве, а тому висновок експерта стосується обставин, які не існували на час прийняття оскаржуваного рішення про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] , та, відповідно, є неналежним доказом. Крім того, у висновку експертом вказано, що досліджувана земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду та перебуває поза межами прибережної захисної смуги. Разом із тим, судом установлено, що спірна земельна ділянка знаходиться у пляжній зоні, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води (ч.10 ст.88 Водного кодексу України). Тому суд вважає, що зазначений висновок є немотивованим, а тому не може бути врахований судом як висновок експерта та як письмовий доказ. 2. Щодо погодження проекту землеустрою Відповідно до ч.8 ст.118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, зокрема, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої в межах прибережної захисної смуги, підлягає погодженню з природоохоронним органом, а проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта, - з органом містобудування та архітектури (ч.ч.2,3 ст.186-1 ЗК України). Звернень від [PERSON] до управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації щодо розгляду проектів землеустрою по спірній земельній ділянці не надходило (т.1, а.с.47), землевпорядна документації по вказаній земельній ділянці до Управління екології та природних ресурсів Миколаївської ОДА на розгляд не надходила, висновки про погодження (відмову) не надавались (т.1, а.с.49). Отже, проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] та зміни цільового призначення цієї земельної ділянки не погоджені у порядку, встановленому законом. 3. Щодо дотримання вимог містобудівної документації, будівельних норм і правил. Невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, є підставою для відмови у дозволі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (ч.7 ст.118 ЗК України). Відповідно до ст.17 Закону України "Про основи містобудування" основою для вирішення питань про вилучення (викуп), передачу (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна документація. Абзацом 2 ст.48 Закону України "Про охорону земель" передбачено, що розміщення і будівництво об`єктів житлово-комунального, промислового, транспортного, іншого призначення здійснюються відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів. Містобудівною документацією, що діяла на момент прийняття рішення Коблівської сільської ради № 9 від 14 грудня 2012 року, є "Проект планування та забудови Березанського району Миколаївської області", затверджений постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23.10.1985 року №112, відповідно до якого в зоні рекреації, у якій розташована спірна земельна ділянка, планувалось розміщення баз відпочинку, пансіонатів та будинків відпочинку, кемпінгів, піонертаборів, таборів праці та відпочинку, пляжів, пам`яток археології та заказників пам`яток культури. Пунктом 10.17 ДБН 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", затверджених наказом Держкоммістобудування №44 від 17.04.1992 р., заборонено будівництво будівель, споруд і комунікацій у приморських прибережних смугах завширшки менше 100 м. від урізу води, а в приморських курортних зонах за наявності пляжу - менше 100 м. від його суходільної межі. Отже, ведення особистого селянського господарства та будівництво та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування на спірній земельній ділянці суперечить земельному і водному законодавству, містобудівній документації та діючим будівельним нормам, державним стандартам і правилам, а тому рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області області №9 від 14 грудня 2012 року "Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок" в частині затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та рішення №11 від 26 грудня 2012 року "Про затвердження проектів із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок, що перебувають у власності громадян", яким затверджено проект із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності [PERSON] , з ведення особистого селянського господарства на комерційне призначення для будівництва об`єктів інфраструктури та закладів громадського харчування, не є законними. 4. Щодо визнання незаконними та скасування рішень сільської ради Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Згідно зі ст.ст.16, 21 Цивільного кодексу України, ст.152 Земельного кодексу України, одним зі способів захисту прав є визнання незаконними рішень органів місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Оскільки оскаржувані рішення Коблівської сільської ради суперечать зазначеним вище нормам законодавства, вони підлягають визнанню незаконними та скасуванню на підставі ч.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Таким чином, рішення Коблівської сільської ради №9 від 14 грудня 2012 року та №11 від 26 грудня 2012 року підлягають визнанню недійсними та скасуванню на підставі ч.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" як такі, що суперечать законодавству України та порушують цивільні права та інтереси держави. 5.Щодо визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України). Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (частина перша статті 125 ЗК України). Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України, у редакції, чинній на час видачі відповідачу державного акта, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті; а у редакції, чинній з цієї дати, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій (п.1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №43, у редакції, чинній на час видання державного акта). Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Такий акт лише посвідчував відповідне право та не мав самостійного юридичного значення. Враховуючи вказане, а також те, що зміна власника земельної ділянки можлива лише у випадку, визначеному у частині другій статті 59 ЗК України і який не застосований у цій справі, суд вважає, що для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для повернення цієї ділянки власнику визнання недійсним державного акта не є необхідним. Така вимога не є ефективним способом захисту для усунення перешкод у користуванні та розпорядження земельною ділянкою, а тому у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого [PERSON] на підставі оскаржуваних рішень, слід відмовити. Аналогічна позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17 (провадження №14-317цс19 ), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц. 6. Щодо порушення порядку набуття земельної ділянки. Відповідно до ч.2 ст.78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Статтею 121 ЗК України встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (ч.3 ст.116 ЗК України). Частиною першою статті 121 ЗК України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара. Безоплатна передача земельних ділянок для ведення комерційної діяльності законом не передбачена. Суд погоджується з посиланнями прокурора на те, що зміна цільового призначення наданої у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки на комерційне призначення упродовж декількох днів після надання земельної ділянки у власність свідчить про недобросовісне, без реального наміру використання за призначенням набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку для ведення особистого господарства та спрямування дій відповідача на отримання безоплатно у приватну власність земельної ділянки для комерційного призначення та уникнення процедури публічних торгів, обов"язковість яких встановлена ст.134 Земельного кодексу України. З огляду на викладене є підстави вважати, що право власності на спірну земельну ділянку набуте [PERSON] з порушенням порядку такого набуття. 7.Щодо визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Згідно зі ст.126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1)договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2)свідоцтв про право власності на нерухоме майно, видвних відповідно до вимог цього закону; Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у діючий редакції, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частин другої, третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Саме такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, а також Верховним Судом у постановах від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 202/3520/16-ц. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, що є необхідним для підтвердження права власності, і самостійного значення для виникнення права власності немає, оскільки визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. У пункті 55 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (провадження № 14-445цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанову від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (пункти 6.31-6.33)). Так як об`єкт нерухомості - об`єкт туристичної інфраструктури та закладу громадського харчування загальною площею 683,75 кв.м., розташований за адресою [ADDRESS] , знаходиться на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді с. Коблеве та у встановленому законом порядку для будівництва відповідачу [PERSON] не передавалась, тому [PERSON] не набула права власності на нерухоме майно, збудоване на спірній земельній ділянці. Тому свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія та номер [NUMBER] , видане [PERSON] 11 квітня 2014 року реєстраційною службою Березанського районного управління юстиції у Миколаївській області, на підставі якого проведена державна реєстрація права власності на нерухоме майно за [PERSON] , підлягає визнанню недійсним та скасуванню. 8.Щодо визнання недійсним договору дарування нерухомого об"єкта. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких згідно зі ст..19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують. Згідно зі статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст.62 ЗК України та ч.3 ст.90 Водного кодексу України у межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій. Оскільки об`єкт туристичної інфрастуктури та закладу громадського харчування збудований [PERSON] на незаконно відведений земельній ділянці, всупереч земельному, водному та містобудівному законодавству, договір дарування нерухомого об"єкта серія та номер №957, укладений 06 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] щодо об"єкта туристичної інфраструктури та закладу громадського харчування по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., є недійсним як такий, що суперечить нормам законодавства, а також інтересам держави і суспільства. 9.Щодо скасування запису про реєстрацію права власності. Статтею 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. Спір у цій частині позовних вимог є спором про стверджуване порушення цивільного права та законного інтересу Коблівської сільської ради як власника землі з боку юридичної особи, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, державної реєстрації таких прав. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що спір щодо державної реєстрації права чи обтяження має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку або на інший об`єкт нерухомості особою, на користь якої державним реєстратором прийняте оспорюване рішення, або щодо державної реєстрації права якої вимагається внесення запису до Державного реєстру. Належним відповідачем у такій справі є особа, на користь якої державним реєстратором прийняте оспорюване рішення, або щодо державної реєстрації права якої вимагається внесення запису. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18, пункт 36), від 28 січня 2020 року у справі № 917/259/19 (провадження № 12-149гс19, пункт 5.18), від 23 листопада 2021 року (провадження № 14-2цс21, пункт 117) та інших. Отже, з огляду на суб`єктний склад сторін справа в частині наведених вище позовних вимог віднесена до юрисдикції господарських судів, що виключає її розгляд у зазначеній частині в порядку цивільного судочинства. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Тому суд вважає, що провадження у справі у частині вимог заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави до ТОВ "ВОЛКОН" про скасування запису про реєстрацію права власності необхідно закрити та роз"яснити позивачу, що спір у даній частині вимог підлягає вирішенню у порядку господарського судочинства. 10.Щодо витребування земельної ділянки. Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу. Такою ж є і правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові у справі № 487/10128/14-ц. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Тому суд, встановивши факти належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, що перебувають у державній власності, доходить висновку про задоволення позовних вимог в частині витребування земельної ділянки, застосувавши для задоволення вимоги про повернення спірної земельної ділянки приписи ст.391 ЦК України та частини другої статті 52 ЗК України. Суд звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року та 04 грудня 2019 року в аналогічних справах № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473 цс 19 та №469/1302/16-ц, провадження №61-33984 св18. Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними; приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки; повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Тому належним способом захисту порушеного права власності є зобов`язання відповідача [PERSON] , за яким зареєстроване право власності на спірну земельну ділянку, повернути зазначену земельну ділянку у власність територіальної громади в особі Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області шляхом приведення її у первісний стан. 11.Щодо позовної давності Згідно зі ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. На підтвердження своїх посилань щодо спливу позовної давності представником відповідача [PERSON] адвокатом Судаковим В.В. зазначено, що на вимогу прокурора від 12 січня 2012 року Коблівською сільською радою 08 серпня 2013 року на адресу прокуратури направлено копії рішень по земельним питанням за 2012 року, тому представник відповідача вважає, що про існування оскаржуваних рішень прокурору було відомо із серпня 2013 року. Оскільки прокурор звернувся до суду в грудні 2016 року, ним пропущено строк звернення до суду. Разом із тим, представником відповідача докази отримання прокурором копій рішень суду не надано. Крім того, з самого лише тексту рішення неможливо встановити факт порушення Коблівською сільською радою законодавства, так як у рішенні не вказано, що спірна земельна ділянка перебуває у межах пляжної зони Чорного моря. Без дослідження проектної документації, усіх додатків до спірних рішень, проведення перевірки розташування земельних ділянок відповідно до урізу води неможливо дізнатися про факт порушення інтересів держави. Отже, посилання представника відповідача на пропуск прокурором строку позовної давності для звернення прокурора з цим позовом не підтверджені у судовому засіданні. Як зазначено у п.83 Постанови Великої палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №14-317цс19, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52)). Тому оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу. Тому строк звернення прокурора з позовом до суду не пропущено. 12. Щодо пропорційності втручання держави у право приватної власності Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Відповідно до ч.1 ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Частиною 1 ст.319 та частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як встановлено вище, відповідачі у справі не могли законно набути право приватної власності на спірну земельну ділянку. Натомість вони набули таке право власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачів на землю стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади низки рішень та наступного укладення договору дарування. Разом з тим, діюче земельне та водне законодавство прямо і зрозуміло встановлювало заборону на передачу у приватну власність земельних ділянок, розміщених у межах пляжної зони, для цілей, не передбачених законом. Відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги та пляжної зони Чорного моря, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність відповідачів під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів. Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати ЄСПЛ у справі «Депаль проти Франції» (заява № 34044є/02) від 29 березня 2010 року. ЄСПЛ встановив, що в питаннях забудови берегів міркування захисту громадських інтересів і охорони навколишнього середовища є підставою для позбавлення права приватної власності та спрямоване на захист прав людини, а саме - права людей на вільний доступ до берега і чисте море, які конфліктують з правом власності відповідачів. У рішенні також зазначено, що «збереження прибережної зони, а особливо пляжів, «місць, відкритих для всіх», є прикладом місць, які вимагають особливого порядку облаштування. ЄСПЛ вважав у зв`язку з цим, що втручання держави в здійснення заявником своїх прав мало законну мету загального інтересу: заохотити вільний доступ до берегової смуги, необхідність якого встановлена із усією очевидністю, та вказував, що «політика облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважаюче значення має загальний інтерес, надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав». Тому суд вважає, що звернення прокурора до суду із зазначеним позовом не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у ст.1 Першого протоколу до Конвенції. 13. Щодо повноважень прокурора на звернення до суду Згідно з п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, що діяла на час звернення з позовом) прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. На підставі ч.6 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження, зокрема, звертатися до суду з позовом (заявою, поданням), брати участь у розгляді справи тощо. Аналогічні положення містяться і у частинах 3-5 статті 56 ЦПК України. Згідно з ч.1 ст.24 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, що діяла на час подання позовної заяви), право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про прокуратуру" функції прокуратури України здійснюються виключно прокурорами. Отже, заступником керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 правомірно у межах свої повноважень подано та підписано позов в інтересах держави на виконання функції представництва інтересів громадянина або держави у суді. Правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 819/198/17, щодо здійснення представництва регіональної прокуратури її керівником, а у разі його відсутності - першим заступником, стосується випадку, коли позовна заява в межах даної справи була подана на захист прав, свобод та інтересів Прокуратури, як самостійного позивача у статусі юридичної особи, а не на виконання Прокуратурою функції щодо представництва інтересів громадянина або держави в суді, тобто за обставин, що є відмінними від справи, яка розглядається, у якій заступником керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 подано позовну заяву на виконання функцій прокуратури щодо представництва держави у суді. Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункт 76)). Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзац другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Згідно з ч.ч.4, 5 ст.56 ЦПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 70)). Судом встановлено, що земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади с. Коблеве. Прокурор, звертаючись з позовом, зазначив про те, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування та суб`єктом права комунальної власності є територіальна громада. З огляду на те, що порушення інтересів територіальної громади відбулося внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, який є одним зі співвідповідачів, незаконних рішень, прокурор звернувся до суду як самостійний позивач в інтересах держави, що виражаються в інтересах частини Українського народу - членів територіальної громади, яка є власником земельної ділянки. Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає (правова позиція, висловлена Верховним Судом України при розгляді справи №6-157цс16 від 29.06.2016р.). Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з державної власності у приватну та повернення у власність державі землі, яка вибула з її власності незаконно. Великою Палатою Верховного Суду у справі № 469/1044/17 (п.п.36-38) зазначено, що прокурор, звертаючись з позовом в інтересах держави до Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області з приводу незаконного виділення у приватну власність земельної ділянки, яка належить до комунальної власності територіальної громади с. Коблеве, зазначив про те, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування та суб`єктом права комунальної власності є територіальна громада. З огляду на те, що порушення інтересів територіальної громади відбулося внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, який є одним зі співвідповідачів, незаконних рішень, прокурор звернувся до суду як самостійний позивач в інтересах держави, що виражаються в інтересах частини Українського народу - членів територіальної громади, яка є власником земельної ділянки. Прокурор наголошував на особливому режимі прибережних захисних смуг, їх значенні у формуванні водно-екологічного правопорядку та забезпеченні екологічної безпеки населення України; указав на необхідність захисту як інтересів територіальної громади, позбавленої права власності на земельну ділянку, так і публічного, суспільного інтересу як інтересу державного. Велика Палата Верховного Суду погодилась з такими аргументами прокурора та вважала необґрунтованим довід касаційної скарги про те, що прокурор не може представляти інтереси територіальної громади, бо вони не є державними. Конституція України та Закон України "Про прокуратуру" надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави. Більше того, у збереженні прибережних захисних смуг виражаються загальнодержавні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що прокурор оскаржив рішення Коблівської сільради, саме тому визначивши останню відповідачем. Він мав підстави звернутися до суду як позивач, вважаючи, що відсутній орган, який може захистити інтереси держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 40)). Проте за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абзац третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру"; див. також висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункти 77-83)). Суд враховує зазначені висновки Великої Палати, враховуючи, що обставини звернення прокурора до суду у справі, що розглядається, є аналогічними обставинам справи № 469/1044/17, а тому вважає встановленими існування підстав для звернення прокурора до суду в інтересах територіальної громади. Отже, підстави для залишення позову без розгляду не встановлені. 14. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області на користь прокуратури Миколаївської області сплачені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Прокуратурою сплачено судовий збір за подачу позовної заяви до суду у розмірі 22550,82 грн., у тому числі за позовну вимогу майнового характеру (стосовно витребування земельної ділянки) у розмірі 11350,82 грн., за 5 позовних вимог немайнового характеру в розмірі по 1378,00 грн., за дві заяви про забезпечення позову 1600 грн. Оскільки провадження у частині вимог заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРОТ-2012" про витребування земельної ділянки закрито, у задоволенні вимоги про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку позивачу відмовлено, підлягає стягненню з відповідачів Коблівської сільської ради та [PERSON] судовий збір за подачу до суду 2 позовних вимог немайнового характеру (визнання незаконними та скасування рішень Коблівської сільської ради) у сумі по 1378,00 грн. з кожного; крім того, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір за вимогою про визнання недійсним та скасування свідоцтва на право власності та 1/2 розміру судового збору (порівну з [PERSON] ) - за вимогою про визнання недійсним договору дарування; 1/2 розміру судового збору за вимогою про визнання недійсним договору дарування та судовий збір за вимогою про повернення земельної ділянки підлягає стягненню з відповідача [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: partial