Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

представник позивача адвокат Коломоєць І.В. звернулась до суду з позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 16819, вчинений 26.10.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про стягнення з [PERSON] на користь відповідача заборгованості у сумі 35680 гривень. Позов обґрунтовує тим, що 06.06.2019 державним виконавцем Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі ПСМУ Міністерства юстиції (м. Дніпро) відкрито виконавче провадження № 59287289 на примусове виконання спірного виконавчого напису, в рамках якого 04.06.2020 постановою державного виконавця оголошено розшук майна [PERSON] , а саме автомобіля DAEWOO LANOS, реєстраційний номер № [NUMBER] . 03.10.2021 поліцейським Степановою Г.К. було складено Акт огляду та тимчасового затримання вказаного транспортного засобу шляхом доставлення його на штраф майданчик. Вказані дії було вчинено, у зв`язку з примусовим виконанням спірного виконавчого напису, який було вчинено з порушенням вимог діючого законодавства. Так, нотаріусом не було перевірено чи існують будь-які відносини між боржником та стягувачем, чи є виставлена останнім заборгованість безспірною, чи не пропустив стягувач строки звернення до нотаріуса з вимогою про вчинення виконавчого напису, чи надсилалися боржнику вимоги про наявність заборгованості та чи отримував він вказані вимоги. 23.12.2021 відповідачем подано відзив на позов, у якому представник просив відмовити задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що боржник не виконавши умови кредитного договору допустив прострочення платежів, що стало причиною виникнення заборгованості. Банк звернувся до приватного нотаріуса задля повернення виниклої заборгованості. Приватний нотаріус вчинив спірний виконавчий напис відповідно до норм чинного законодавства, оскільки йому були надані кредитний договір, розрахунок заборгованості, вимоги до боржника про сплату виниклої заборгованості, тощо. Виконавчий напис вчинено в межах строку, передбаченого законодавством, оскільки сплачуючи частково заборгованість, боржником фактично переривалися строки звернення. Позивачем не надано доказів погашення виниклої заборгованості. Треті особи пояснення щодо позову не подали. Ухвалою від 15.11.2021 відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено у спрощеному позовному провадженні без виклику (повідомлення) сторін. Відповідачу та третім особам копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками направлялись поштою за місцем знаходження останніх. Вказані документи отримані учасниками справи. Згідно з п. 3 ч. 6 ст. 272 ЦПК України учасники справи є повідомленими про розгляд справи належним чином. Ухвалою від 25.01.2022 відповідь на відзив, подана 24.01.2022 представником позивача адвокатом Коломоєць І.В., залишена без розгляду. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши заяви по суті справи та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 26 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем було вчинено виконавчий напис № 16819, згідно якого [PERSON] має заборгованість перед Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» за кредитним договором № б/н від 13.05.2010 у сумі 35680 гривень. Строк за який проводиться стягнення 2636 днів, а саме з 13.05.2010 по 31.07.2017. Сума що підлягає стягненню складає 33880 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 3058,92 гривень, заборгованість за відсотками - 25731,56 гривня, заборгованість з комісії та пені - 3000 гривень, заборгованість по штрафам (фіксована частина) - 500 гривень, заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) - 1589,52 гривень. Втрати за вчинення виконавчого напису у сумі 1800 гривень. Виконавчий напис набирає чинності з дня його вчинення , тобто з 26.10.2017 та має бути пред`явлений до виконання до відділу (підрозділу) державної виконавчої служби протягом року з дня його вчинення. Постановою державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Вербицької Людмили Григорівни від 06.06.2019 було відкрито виконавче провадження № 59287289 про примусове виконання вказаного виконавчого напису. Постановою від 04.06.2020 оголошено розшук майна боржника [PERSON] , а саме автомобіля DAEWOO LANOS, реєстраційний номер № [NUMBER] . 03.10.2021 командиром взводу 1 роти 1 батальйону УПП в Запорізькій області Степановою Ганною Костянтинівною було складено Акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу DAEWOO LANOS, реєстраційний номер № [NUMBER] шляхом доставлення його на штрафмайданчик за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 05.07.2017 у справі № 754/9711/14-ц, з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Відповідно до п. 2.1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок №296/5), для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Згідно з п. 3.1 Порядку № 296/5 нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Відповідно до п. 3.2 Порядку № 296/5 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (далі - Перелік № 1172). Відповідно до п. 3.3, 3.4 глави 16 Порядку № 296/5, якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Суд встановив, що п. 2 Переліку № 1172, на підставі якого приватним нотаріусом вчинений спірний виконавчий напис, втратив чинність 22.02.2017 на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, яка набрала законної сили. Вказаним судовим рішенням визнана незаконною та нечинною постанова Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі, в частині п. 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Редакція Переліку № 1172 до внесення змін, визнаних нечинними, не містила розділу про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, а тому приватний нотаріус не мала правових підстав для вчинення спірного виконавчого напису. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 645/1979/15-ц. Суд дійшов висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження, а отже підлягають задоволенню, оскільки приватний нотаріус вчинив спірний виконавчий напис на підставі нечинного нормативно-правового акту. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Враховуючи вищевказане та задоволення позову із зазначеної судом підстави, суд вважає недоцільним надавати детальну відповідь на інші аргументи сторін. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 908 гривень, сплачений за подачу позову. Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу в сумі 4000 гривні суд приходить до наступних висновків. Як передбачено у ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України) та становлять одну із складових судових витрат (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 5 ст. 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів ч. 4 ст. 137, ч. 7 ст. 139 та ч. 3 ст. 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: (1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; (2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Приписами ч. 1 ст. 26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно зі ст. 30 Закону № 5076-VІ, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Судом встановлено, що 06.11.2021 між позивачем [PERSON] та адвокатом Коломоєць Іриною Василівною було укладено Договір про надання правової адвокатських послуг № 0611/2021 (далі - Договір), предметом якого є зобов`язання бюро надати правову допомогу, задля чого приймає на себе обов`язки представляти права і законні інтереси Клієнта, в тому числі, в судових органах усіх інстанцій. Професійна правнича допомога, обумовлена Договором від 06.11.2021, надавалась адвокатом Коломоєць І.В. на підставі ордеру на надання правничої (правової допомоги) від 08.11.2021. Відповідно до Акту виконаних робіт та квитанції до прибуткового касового ордера від 21.01.2022 загальна вартість правової допомоги склала 4000 гривень, які були сплачені позивачем на користь адвоката. Відповідачем не подане клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу через їх не співмірність складності справи та виконаних адвокатами бюро робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони, що передбачено частиною п`ятою статті 141 ЦПК. Проте, до складу витрат представником позивача включені витрати з підготовки відповіді на відзив в сумі 500 гривень, яка судом залишена без розгляду. Враховуючи критерій співмірності витрат на професійну правничу допомогу складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, та те, що справа визнана судом малозначною та розглядається у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, суд дійшов висновку про зменшення вказаних витрат до 3500 гривень.

Outcome: approved