Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно їх спільного сина [PERSON] , [INFO] . Мотивує вимоги позову тим, що 15.07.1995 року він уклав шлюб із відповідачем [PERSON] . Мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Шлюб між ними був розірваний на підставі рішення суду від 15.11.2012 року. В 2016 році відповідач вигнала сина з будинку, який був придбаний ними за період шлюбу в [ADDRESS] . Та з цього часу син мешкає з ним та знаходиться на його утриманні. Відповідач утриманням та вихованням сина не займається, його долею та життям не цікавиться, зловживає спиртними напоями. З відповідача стягуються аліменти на утримання сина в примусовому порядку за судовим наказом. Вважає, що відповідач батьківських обов`язків у відношенні сина не виконує, свідомо нехтує ними. Вказана поведінка відповідача впливає на моральний та психологічний стан їх спільного сина. З цих підстав просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав у відношенні сина [PERSON] , [INFO] з покладенням на неї судових витрат. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Додатково показав, що відповідач не спілкується із сином, не цікавиться його долею та шкільним життям; разом зі своїм співмешканцем [PERSON] вживає спиртні напої, вчиняють сварки. Крім того, останній застосовує фізичне насильство до їх сина. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Плотнікова К.М. позов підтримала з підстав, у ньому зазначених, та просила задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Додатково суду показала, що її син [PERSON] не бажає з нею спілкуватися. Вважає, що саме позивач налаштовує сина на таку поведінку у відношенні до неї. Зазначає, що відчуває до сина батьківську турботу, та, незважаючи на таку агресивну поведку сина, він залишається її дитиною. Підстави для задоволення позову відсутні. В судовому засіданні представник третьої особи підтримала висновок органу опіки від 31.01.2022 року № 01-49/533 про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні сина. Свідок [PERSON] , яка є дружиною позивача [PERSON] , суду показала, що відповідач [PERSON] тривалий час життям та здоров`ям сина не займається; шкільним життям сина не цікавиться. Допитаний в судовому засіданні неповнолітній [PERSON] суду показав, що його мати - відповідач по справі [PERSON] з ним не спілкується, не дбає про його розвиток, не вітає з днем народження. Під час того, як він жив із матір`ю, вона не купувала йому одяг та він ходив у старому одязі. Крім того пояснив, що він сам не має бажання спілкуватися з матір`ю, з якою у нього напружені стосунки, спільної мови вони не знаходять. Свідок [PERSON] суду показав, що він мешкає разом із відповідачем [PERSON] . Йому відомо, що між нею та сином склалися напружені відносини, у зв`язку із чим неповнолітній [PERSON] в теперішній час мешкає разом із батьком. Зазначив, що саме [PERSON] не бажає спілкуватися із матір`ю та не спілкується з червня 2021 року. Поводить він себе у відношенні до матері негативно, агресивно, висловлює образи. Свідок [PERSON] суду показала, що неповнолітній [PERSON] погрожував матері, не йде на контакт із нею; причиною того, що вони не спілкується із сином є саме нагетивна поведінка з боку останнього по відношенню до матері. Сама [PERSON] бажає спілкуватися із сином та дбати про нього. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника третьої особи, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. В судовому засіданні встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є позивач та відповідач по справі. Згідно заочного рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15.11.2012 року (справа № 2/528/4203/2012) шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] 15.11.1995 року, було розірвано. Судовим наказом Краматорського міського суду Донецької області від 19.07.2021 року (справа № 234/8203/21) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , 2007 року народження в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця до досягнення ним повноліття. Згідно довідки Краматорської ЗОШ № 1 від 16.06.2021 року, [PERSON] на батьківські збори не з`являється, стосунки з класним керівником та вчителями сина не підтримує. Згідно п.2 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ч.4 ст. 19 СК України при розгляді спорів судом щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування та у відповідності до ч.5 цієї статті подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Згідно наданого суду висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради від 31.01.2022 № 01-49/533, було встановлено, що [PERSON] проживає окремо від дитини, але бажає приймати участь у його вихованні, розвитку та утриманні та заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. Компроментуючої інформації стосовно неналежного виконання батьківських обов`язків [PERSON] відносно дитини орган опіки не отримував; до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків [PERSON] не притягувалась. Відповідно до ч.1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч.1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Відповідно до ст. ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини; держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді вказаної справи судом не встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Було встановлено, що відповідач намагалася брати участь у житті дитини, має бажання спілкуватися із дитиною. Однак, у зв`язку з тим, що її син [PERSON] не бажає з нею спілкуватися, її спроби є безрезультатними. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 243/13192/19-ц вказав на відсутність підстав для позбавлення батька батьківських прав, оскільки він, в силу своїх можливостей, намагається піклуватися про дітей. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав, звернення до органу опіки та піклування, за правовою допомогою, свідчить про інтерес батька до дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками та наявність в її діях вини. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] не забезпечуватиме інтересів самого неповнолітнього [PERSON] , 2007 року народження. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів їх дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до сина батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне винне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які свідомо не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн. не підлягають відшкодуванню у зв`язку з необгрунтованістю заявлених вимог.

Outcome: dismissed