Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Представник Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), третя особа - Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого просив виселити відповідача з житлової кімнати [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 2102, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до Розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.08.2019 № 648 «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» гуртожитку на [ADDRESS] » вказаний гуртожиток було закріплено на праві господарського відання за позивачем. Позивач вказує, що між відповідачем та ПАТ «БУДШЛЯХМАШ» було укладено договір оренди, строк дії якого зазначений до моменту передання гуртожитку до комунальної власності територіальної громади містка Києва. З огляду на зазначене, з моменту прийняття розпорядження від 19.08.2019 № 648 вказаний договір оренди припинив свою дію. Позивач звертався до відповідача з вимогою про звільнення зайнятої кімнати, однак відповідач залишив вказану вимогу поза увагою. За таких обставин позивач вважає, що користування кімнатою відповідачем відбувається без належних на те правових підстав, а тому звернувся до суду з вказаним позовом. Від відповідача відзив не надходив. Від третьої особи пояснення не надходили. 02.03.2021 ухвалою суду по справі відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, встановлено учасникам справи строки для надання заяв по суті справи. 11.08.2021 від представника третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні. Пояснила, що користується спірною кімнатою протягом тривалого часу, проживає у ній на законних підставах, сплачує комунальні платежі, утримує майно. Іншого житла не має. Третя особа у судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду від представника третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Також представник у клопотанні вказав, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, сторони відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У судовому засіданні встановлено, що 01.06.2014 між Публічним акціонерним товариством «БУДШЛЯХМАШ» (Орендодавцем) та [PERSON] (Орендарем) укладено Договір оренди № 114 оренди житлового приміщення, відповідно до умов якого (п. 1 Договору), Орендодавець передає, а Орендар приймає в тимчасове платне користування житлове приміщення - кімнату 12, 1 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 4.1., 4.2. Договору, строк його дії з 01.06.2014 по 01.07.2014. Якщо жодна із сторін не пізніше ніж за 20 днів до закінчення строку дії цього Договору заявить про намір його розірвати, Договір автоматично пролонгується. У випадку пролонгації умови Договору можуть бути переглянуті. Згідно п. 4.3. Договору, строк оренди може бути змінений тільки за взаємною згодою сторін. Відповідно до п. 9.1. Договору, сторони узгодили, що Договір дії протягом всього строку оренди, вказаного в Розділі 4. Відповідно до п. 9.2. Договору, Договір може бути розірвано в односторонньому порядку у наступних випадках: не внесення орендної плати протягом одного місяця; у разі незгоди Орендаря з новим розміром орендної плати; порушення Орендарем правил внутрішнього розпорядку гуртожитку та вимог Положення про гуртожиток ПАТ «БУДШЛЯХМАШ»; одна із сторін систематично порушує умови даного Договору та свої зобов`язання за ним; використання приміщення та майна не за призначенням. Також згідно п. 9.3. Договору, у разі його розірвання в односторонньому порядку, Орендар зобов`язаний звільнити приміщення протягом 10 днів з моменту повідомлення про розірвання Договору. Крім того, сторони узгодили, що дію Договору може бути припинено достроково у випадку: загибелі об`єкта оренди; у зв`язку з виробничою необхідністю Орендодавця (п.9.4. Договору). Зміни та доповнення в цей Договір можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, що оформляється додатковою угодою до даного Договору (п. 9.5. Договору). У подальшому між сторонами було укладено ряд Додаткових угод щодо оплати за користування житловим приміщенням, вартості комунальних послуг, строку Договору оренди, зокрема, між сторонами було укладено Додаткову угоду № 4 від 21.10.2015, відповідно до умов якої передбачено, що термін дії Договору оренди житлового приміщення № 114 від 01.06.2014 сторони продовжили до моменту передання гуртожитку територіальній громаді. Також п. 2 вказаної Угоди передбачено, що дія даного Договору припиняється з дати передання гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] територіальній громаді м. Києва в особі місцевого самоврядування та підписання відповідних документів на вимогу ч. 13 ст. 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Отже, як вбачається з матеріалів справи, відповідач вселилась до спірної кімнати на законних підставах, а саме на підставі Договору оренди № 114 від 01.06.2014. Також з матеріалів справи вбачається, що 26.06.2017 Виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було прийняте Розпорядження № 759 «Про безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитку та зовнішніх інженерних мереж публічного акціонерного товариства «Будшляхмаш». Відповідно до Розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної судової адміністрації від 19.08.2019 № 648 «про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча дирекція з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» гуртожитку на [ADDRESS] », за позивачем на праві господарського відання закріплено гуртожиток на [ADDRESS] , загальною площею 2436, 9 кв.м. Також в матеріалах справи міститься Вимога про звільнення приміщення, адресована позивачем відповідачу від 07.07.2020 № 3874-юр. Позивач зазначає, що підставами для виселення відповідача з кімнати [ADDRESS] є закінчення терміну дії договору оренди житлового приміщення від 01.06.2014 № 114, що був укладений між ПАТ «БУДШЛЯХМАШ» та [PERSON] та безпідставне використання відповідачем спірної кімнати для проживання (без відповідного рішення, договору найму (оренди), ордеру). Так, відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 317 та ст. 391 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Крім того, відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Згідно ч. 1-2 ст. 770 ЦК України, у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Сторони можуть встановити у договорі найму, що у разі відчуження наймодавцем речі договір найму припиняється. Поряд з цим, положеннями ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України). У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995р., п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до ст. ст. 116, 132 ЖК України. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Так, у судовому засіданні встановлено, що відповідач вселилась до спірної кімнати на у передбаченому законом порядку, тривалий час проживає у спірній кімнаті, сплачує комунальні послуги, іншого житла не має. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що право користування відповідачем вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції, при цьому виселення відповідача із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у її право на повагу до житла (аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом в постанові по справі №521/10070/14-ц), а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed