Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до КС «ЗаРаЗ» про захист прав споживача та визнання недійсним, кредитного договору № КВ-00220/12-14/0310 ві 26.12.2014 р. з усіма додатками до нього, а також кредитного договору КВ-00168/12-15/2105 від 18.12.2015 р. з усіма додатками до нього. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.12.2014 . між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № КВ00220/12-14/0310, відповідно до якого позивачем був отриманий кредит в розмірі 160000 гривень, зі сплатою 48% річних, із забезпеченням іпотекою нерухомого майна. За даним договором він здійснював щомісячні платежі. Наприкінці 2015 р. він звернувся до відповідача з заявою про продовження дії кредитного договору на наступний рік. 18.12.2015 р. між сторонами був укладений кредитний договір № КВ-00168/12-15/2105 на суму 238819 гривень, зі сплатою 36% річних, який був забезпечений заставою нерухомого майна, що належить позивачу. Влітку 2016 року в зв`язку з погіршенням фінансового становища відбулось порушення зобов`язань за кредитними договорами. Листом № 472/16 від 16.08.2016 р. кредитна спілка почала вимагати сплати повної суми кредиту, відсотків і штрафних санкцій. На письмові звернення щодо надання обґрунтованого розрахунку та проведення звіряння заборгованості відповідач не надав жодної відповіді та розпочав позасудове врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач посилається на те, що дії відповідача свідчать про агресивну та нечесну підприємницьку діяльність, кредитні договори містять несправедливі умови щодо прав і обов`язків споживача, відповідачем застосовані надто високі відсоткові ставки за кредитом. Кредитування було здійснено на умовах відповідача, до договору від 18.12.2015 р. включені умови, що даний кредит не є споживчим. Крім того, позивач зазначає, що договори надруковані надто дрібним шрифтом, що ускладнює процесу ознайомлення з ними та їх прочитання, що є порушенням ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а його умови в частині підвищення розміру кредиту, завищених відсоткових ставок є несправедливими, що свідчить про їх недійсність. 28.12.2016 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. 26.04.2017 р. відповідачем подані письмові заперечення з приводу заявлених позовних вимог, відповідно до яких КС «ЗаРаЗ» просить відмовити у задоволенні позову, зазначаючи на те, що позивач був належним чином ознайомлений з умовами кредитування, підставами для застосування штрафних санкцій та збільшення відсотків за користування кредитом і підписавши оспорювані договори погодився на їх умови, частково виконував свої зобов`язання, однак з серпня 2015 р. в односторонньому порядку перестав сплачувати платежі за кредитним договором, заходів, спрямованих на врегулювання простроченої заборгованості самостійно не здійснював, в зв`язку з чим була розпочата претензійна робота. Крім того, відповідач посилається на те, що кредитні правовідносини між сторонами за договором № КВ-00220/12-14/0310 від 26.12.2014 р. припинені в зв`язку з виконанням зобов`язань, а правовідносини за договором КВ-00168/12-15/2105 від 18.12.2015 р. припинені на підставі ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку». Також, відповідач посилається на те, що до правовідносин сторін не застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки при їх укладенні позивач зазначив цільове призначення на інші цілі. 26.04.2017 р. КС «ЗаРаЗ» звернулась з зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення частини нарахованого штрафу за порушення п.1.7.3 Договору, здійснене 05.08.2016 р. в розмірі 238819 гривень, стягнення нарахованого штрафу за порушення п.1.7.3 Договору, здійснене 02.11.2016 р., в розмірі 238819 гривень, а також судових витрат у справі. Вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що відповідно до п.1.7.3 укладених з [PERSON] . Іпотечних договорів, він мав право здійснювати реєстрацію в квартирі, що є предметом іпотеки, будь-яких осіб лише за згодою Іпотекодержателя. Однак, 05.12.2016 [PERSON] зареєстрував своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] , а 02.11.2016 р. в зазначеній квартирі за згодою [PERSON] була зареєстрована його мати [PERSON] . Відповідач зазначає, що ні позивач, ні будь-яка інша особа з заявою про отримання письмової згоди КС «ЗаРаЗ» на здійснення реєстрації місця проживання не звертались. В силу положень п.3.2 Іпотечного договору зазначені обставини є підставою для нарахування штрафу в розмірі 100% від заставної вартості предмета іпотеки. 27.04.2017 р. зустрічна позовна заява прийнята в провадження суду та об`єднана в одне провадження з первісним позовом. 01.06.2017 р. справа прийнята в провадження судді Голосіївського районного суду м.Києва Колдіної О.О. В ході судового розгляду позивач підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, посилаючись на порушення відповідачем положень Закону України «Про захист прав споживачів», здійснення нечесної, агресивної підприємницької діяльності, що є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними. У задоволенні зустрічного позову позивач просив відмовити в зв`язку з його необґрунтованістю. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні первісного позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, та задовольнити зустрічний позов, посилаючись на порушення позивачем умов Іпотечних договорів при здійсненні реєстрації місця проживання. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 26.12.2014 р. рішенням правління КС «ЗаРаЗ» була задоволена заява [PERSON] про включення його до складу членів Кредитної спілки та цього ж дня останній звернувся до Кредитного комітету з заявою про надання йому кредиту в розмірі 160000 гривень. На підставі рішення кредитного комітету та заяви [PERSON] 26.12.2014 р. між КС «ЗаРаЗ» та [PERSON] був укладений кредитний договір № КВ-00220/12-14/0310, відповідно до якого позивачу надано кредит в розмірі 160000, строком на один рік, зі сплатою 48 % річних. 18.12.2015 р. позивач звернувся з заявою до кредитного комітету КС «ЗаРаЗ» про отримання кредиту в розмірі 238819 гривень, терміном на 12 місяців на інші цілі. Рішенням кредитного комітету дана заява була задоволена та 18.12.2015 р. з [PERSON] підписано кредитний договір № КВ-00168/12-15/2105. В подальшому, позивач порушив свої зобов`язання за кредитним договором та останній платіж був здійснений ним 31.05.2015 р. Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, наявність підписаних правочинів свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Звертаючись до суду позивач зазначає про недотримання відповідачем положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні договору, викладення його дрібним шрифтом, що ускладнює його прочитання і розуміння. Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до положень зазначеного Закону у разі ненадання даної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, а саме у виді штрафу або відшкодування шкоди. Однак, Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачена можливість визнання кредитного договору недійсним у разі викладення його дрібним шрифтом, або ж нерозуміння позичальником будь-яких умов, які були йому роз`яснені і відомі при підписанні правочину. У своєму позові позивач посилається на порушення відповідачем умов ст.ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з положеннями ч.ч 1. 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Пунктом 14 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048- 1052,1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, закон покладає обов`язок доказування на сторони у справі. Позивач, посилаючись на несправедливість умов укладених між сторонами Кредитних договорів, повинен надати докази на підтвердження того, що наслідком укладення такого договору виникає дисбаланс прав і обов`язків сторін, а також, що це призвело до завдання шкоди позивачу, як споживачу кредитних послуг. Таких доказів суду надано не було. Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати, що оспорювані позивачем кредитні договори є несправедливими, оскільки при підписанні зазначених договорів позивач ознайомився та погодився з їх умовами, мав намір укласти такі договори, отримав кредитні кошти, витратив їх, вчиняв дії щодо виконання зобов`язань. Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позовач не довів належними і допустими доказами наявність обставин, що свідчать про недійсність оспорюваних договорів в цілому, в зв`язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позову. Також не підлягають задоволенню вимоги за зустрічним позовом з огляду на наступне. Як встановлено судом, 18.12.2015 р. між КС «ЗаРаЗ» та [PERSON] з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором № КВ-00168/12-15/2105 укладено Договір іпотеки за реєстровим № 5681, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. Відповідно до п.1.7.3 Договору Іпотекодавець має право виключно на підставі та на умовах попередньої письмової згоди Іпотекодержателя ставити на реєстраційний облік (реєструвати, прописувати) будь-яких осіб заадресою квартири, яка є предметом іпотеки. Згідно з п.3.2 Договору у разі порушення Іпотекодавцем умов п.1.7 Договору іпотеки, Іпотекодавець зобов`язаний сплатити Іпотекодержателю штраф в розмірі 100% від заставної вартості Предмета іпотеки за кожен випадок такого порушення. В силу положень п.1.2 Договору іпотеки вартість предмета іпотеки становить 477638 гривень. 05.08.2016 р. за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано місце проживання відповідача, а 02.11.2016 р. за даною адресою зареєстровано місце проживання [PERSON] , яка є матір`ю позивача. Така реєстрація, як встановлено судом, здійснена без письмової згоди Іпотекодержателя. Звертаючись до суду з зустрічним позовом КС «ЗаРаЗ» просить стягнути з [PERSON] частину нарахованого штрафу відповідно до п.1.7.3 Іпотечного договору за допущені порушення, 05.08.2016 р., 02.11.2016 р. в розмірі 238819 гривень за кожне порушення. Судом встановлено, що 04.11.2016 р. КС «ЗаРаЗ» на підставі Договору іпотеки від 18.12.2015 р. звернула стягнення на предмет іпотеки - кв. [ADDRESS] , шляхом реєстрації права власності на нерухоме майно за кредитною спілкою. Відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент звернення стягнення на квартиру) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. З аналізу статей 1, 36 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що після завершення позасудового врегулювання (після передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання або продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу) будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником (іпотекодавцем або іншою особою, відповідальною перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання (зобов`язання боржника за договором кредиту) є недійсними. Юридичним наслідком виконання зобов`язання відповідно до статей 598, 599 Цивільного кодексу України є припинення зобов`язання. Таким чином, з моменту виконання боржником/третьою особою зобов`язань й прийняття їх кредитором, припиняється існування прав і обов`язків сторін, що складають зміст конкретного зобов`язального правовідношення. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що Іпотекодавець скористався своїм правом та фактично звернув стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, зареєструвавши за собою право власності на предмет іпотеки, вимоги відповідача щодо стягнення штрафів за Договором іпотеки не узгоджуються з положеннями ст.36 Закону України «Про іпотеку». З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення як первісного, так і зустрічного позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають відшкодуванню сторонам.

Outcome: dismissed