Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

05 листопада 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області (далі - ГУ ДФС у Миколаївській області), Головного управління Державної казначейської служби України ( далі - ГУ Державної казначейської служби в Миколаївській області) про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати , а саме : оплати середнього заробітку з дати звільнення 27 серпня 2021 до дати фактичного розрахунку 19 жовтня 2021 року за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позовна заява мотивована тим, що з 27 серпня 2021 року вона була звільнена з посади головного державного інспектора сектору правового забезпечення ГУ ДФС у Миколаївській області у зв`язку з припиненням Державної фіскальної служби України, повним скороченням посад та чисельності. При звільненні відповідачем ГУ ДФС не виплачено фактично відпрацьовану заробітну плату за серпень, компенсацію за дні відпусток та вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням за скороченням штату, у зв`язку із чим позивач просить стягнути з відповідача1 компенсацію за 36 робочих днів у розмірі середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні - 27 серпня 2021 року по день фактичного розрахунку- 19 жовтня 2021 року, що на час подачі позову становить 28 582 грн. 20 коп. У відзиві представник ГУ ДФС у Миколаївській області позовні вимоги не визнала і просила відмовити в повному обсязі, оскільки ГУ ДФС перебуває в стані ліквідації, кошторис та план асигнувань були затверджені лише по липень 2021 року, фінансування на звільнених працівників для виплати компенсацій та вихідної допомоги було надано Міністерством Фінансів України із запізненням і кошти, які були замовлені у вересні надійшли лише у жовтні. Вказує, що про намір звільнення [PERSON] повідомила в кінці серпня 2021 року, тому гроші надходили на її картковий рахунок частинами - 30.08.2021 року в сумі 7422,10 грн., 30.09.2021 року - 7647,36 грн.; 13.10.2021 - 26 843,45 грн. Вказує, що позивач не понесла ніяких майнових втрат, тому сума заробітної плати за час вимушеного прогулу з 01.09.2021 року до 29.09.2021 року становить - 15845,76 ( 21 день* 754,56 грн.) У відзиві представник ГУ Державної казначейської служби України в Миколаївській області позовні вимоги не визнала і просила відмовити в повному обсязі, оскільки ГУ ДКСУ у Миколаївській області не зобов`язані нести юридичну відповідальність за діяння держави та створених нею органів, однак, у разі задоволення позову, виконувати рішення будуть за місцем обслуговування коштів, а саме, у ГУ Державної казначейської служби України в Миколаївській області, оскільки рахунки ГУ ДФС у Миколаївській області відкриті. У відповіді на відзив представника ГУ ДФС у Миколаївській області, позивач [PERSON] вказала, що представник відповідача своїми процесуальними діями затягує розгляд справи для того, щоб рішення суду було неможливо виконати, що ліквідаційною комісією вирішувалося кому і коли виплачувати вихідну допомогу і що представник ГУ ДФС у Миколаївській області вказала хибні доводи щодо звільнення, оскільки звільнення за скороченням штату відноситься до категорії звільнень за ініціативи роботодавця. Просила долучити до матеріалів справи оригінал довідки ГУ ДФС у Миколаївській області про заробітну плату, грошове забезпечення, винагороду для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від 15 вересня 2021 р. № 94/14-97-08-35, яку її видано 19 вересня 2021 року і на підставі якої розраховано середній заробіток за час затримки виплати. Ухвалою суду від 26.11.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до Головне управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області, Головне управління Державної казначейської служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати. Постановлено справу розглядатия суддею одноособово, за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін 24.12.2021 р. Ухвалою суду від 24.12.2021 клопотання представника Головне управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області - задоволено частково. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Призначено судове засідання на 21 січня 2022 року на 12-00годин в приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва. Надано відповідачу додатковий строк на подання відзиву на позов який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України - протягом 10 днів з дня отримання ухвали суду. 21 січня 2021 року позивач в судове засідання надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Представники відповідачів ГУ ДФС у Миколаївській області та ГУ Державної казначейської служби України в Миколаївській областів судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без участі їх представників. Дослідивши матеріалаи справи, перевіривши обставини справи наданими сторонами доказами, судом встановлено наступне. Згідно контракту про проходження державної служби на період дії карантину від 23 вересня 2020 року [PERSON] було прийнято на посаду головного державного інспектора сектору правового забезпечення ГУ ДФС у Миколаївській області. Згідно наказу № 37-о «Про призначення на посаду державної служби» від 22 квітня 2021 року її призначено на ту ж посаду, як переможця конкурсу, постійно. 26 липня 2021 року вона отримала попередження про наступне вивільнення у зв`язку з припиненням Державної фіскальної служби України, повним скороченням посад та чисельності. 27 серпня 2021 року ГУ ДФС у Миколаївській області наказом № 102-о від 26.08.2021 року «Про звільнення [PERSON] » її звільнили з посади головного державного інспектора сектору правового забезпечення ГУ ДФС у Миколаївській області. Пунктом 2 вказаного наказу сектору фінансово - бухгалтерського обліку наказано забезпечити проведення розрахунку з [PERSON] згідно чинного законодавства. З копії банківської виписки вбачається, що відповідач ГУ ДФС у Миколаївській області не провів з позивачкою повний розрахунок в день звільнення. Перший платіж після звільнення [PERSON] надійшов 30.08.2021 року - виплачено заробітну плату за 21 робочий день в серпні 2021 року. Наступний платіж з ГУ ДФС у Миколаївській області надійшов 30.09.2021 року - призначення платежу вказується як «заробітна плата». Останній третій платіж в сумі 26 843,45 грн. надійшов 19.10.2021 року і також має призначення «заробітна плата». Ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» обумовлює, що однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі, 1Згідно ч. 3 ст. 87 вказаного Закону, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та ч.1 цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Ч. 4 ст. 87 цього ж закону вказує, що у разі звільнення з державної служби на підставі вказаної підстави державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. Ч. 3 ст. 5 Закону України « Про державну службу» обумовлює, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. За статтею 117 КЗпП України - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Таким чином , статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. У матеріалах справи наявні виписки з банківської картки для виплат у відповідності до вимог чинного законодавства, тому невчасна виплата позивачу належних сум при звільненні підтверджена належними доказами. Крім цього, невчасну виплату у відзиві підтверджує представник відповідача ГУ ДФС у Миколаївській області, яка наголошує, що остання платіжне доручення № 291 від 13.10.2021 р. відправлено до Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області 13.10.2021 року, тобто у передсвятковий день ( 14-17 жовтня 2021 року - святкові дні у 2021 році ). Таким чином, Управління ГУ ДФС у Миколаївській області провело фактичний розрахунок з [PERSON] щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у зв`язку зі скороченням штату поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП. Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивачки наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. За такого, суд зазначає, що аналіз правових норм КЗпП України, Закону України «Про державну службу» дає підстави для висновку, що у разі невиплати працівникові всіх належних сум з роботодавця підлягають стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду України у постанові від 26 лютого 2020 року (у справі № 821/1083/17). Аналізуючи наявність підстав для відступлення від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, Велика Палата Верховного Суду навела наступні доводи: "Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо )". Відповідно до частини першої статті 8 Конституції Українив Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами статтей Цивільного Кодексу України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. Оскільки при звільненні позивача за пунктом 1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців ГУ ДФС у Миколаївській області відповідачем не було здійснено повного розрахунку в день звільнення, суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до дати повного розрахунку. Згідно з Довідкою про заробітну плату позивача від 15.09.2021 року на підставі положень постанови КМУ від 8 лютого 1995р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати «середньоденний заробіток» позивача становить 754,56 грн. ( 17796,36 грн. + 13895 / 42 роб. дні за червень-липень 2021 року- за два повних місці роботи, що передували звільненню ). Виходячи з викладеного, на користь позивача підлягає стягненню середній заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 27 164 грн 16 коп. за 36 робочих днів з 28 серпня по 18 жовтня 2022 року включно, тобто до дня отримання невиплаченої компенсації і усунення порушення прав позивача. Доводи представника ГУ ДФС у Миколаївській області щодо того, що вини відповідача немає у неотриманні позивачем виплат у день звільнення, є безпідставними, оскільки за встановленими судом обставинами, по перше, що позивачу необіхдно було завчасно повідомляти про совє звільненя - взагалі є хибними та такими, що суперечать матеріалам справи, а по-друге сам відповідач , який ініціював звільнення прпацівників за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпПУкраїни , був достатньо інформований про необхідність з вересня 2021 року мати необхідні суми на рахунках для виплат звільненим працівникам за скороченням штату. Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист заробітної плати №95, ухваленою Генеральною Конференцією Міжнародної організації праці 01 липня 1949 року, ратифікованою Україною 31 січня 1961 року, заробітною платою, незалежно від назви й методу обчислення, визначено як будь-яку нагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Оскільки Головне управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області не несе відповідальність за дії інших органів влади, то є неналежним відповідачем у справі і не може відповідати щодо предмета спору - що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заявлених до цього відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У відповідності до ч. ч. 1, 2, 13ст. 141 ЦПК України з відповідача Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області на користь позивача слід стягнути 908,00 грн. судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial