Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ВАТ «ПОБУТТЕХ» та просив визнати за ним право власності на приміщення №№:4-2,4-3,4-4,4-5 житлового будинку А-1 за адресою [ADDRESS] загальною і житловою площею 62,0 кв.м. та огорожею №3,4,5,9 , які складають 36/100 часток за набувальною давністю, припинивши у цій частині правову реєстрацію права власності на будинок заводу « Ремпобуттехніка ». В обґрунтування позову позивач зазначив, що він роживає з часу народження разом з бабусею [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , яка була надана родині бабусі позивача - [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) за ордером №1 від 19.04.1958 року артіллю інвалідів «Точна механіка». В подальшому, право власності на житловий будинок по [ADDRESS] було зареєстровано за заводом «Ремпобуттехніка». За даними КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризаціїї» 73/100 часток житлового будинку і на цей час зареєстровані за заводом «Ремпобуттехніка». В 1994 році завод «Ремпобуттехніка» було ліквідовано і створено ВАТ фірма «Побуттех», яка стала правонаступником заводу. Однак, житловий будинок [ADDRESS] на баланс ВАТ фірми «Побуттех» не передавався. З цього часу його родина, а в подальшому і він у складі родини відкрито, безперервно володіє і користується відповідним майном як власністю, підтримує будинок в належному стані, сплачує комунальні платежі. За життя його мати - [PERSON] та його батько намагалися вирішити питання приватизації спірної частини будинку, звертаючись з цього питання до Харківської міськради та до суду з відповідним позовом. Проте, їм було надано відповідь, про те, що власника будинку не встановлено . У зв`язку з чим позивач вимушений звернутися з позовом до суду про визнання права власності за набувальною давністю. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30.11.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 17.01.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа [PERSON] через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що, квартира [ADDRESS] була надана [PERSON] - батьку третьої особи - [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) на склад сім`ї за ордером №1 від 19.04.1958 року артіллю інвалідів «Точна механіка». В подальшому, право власності на житловий будинок по [ADDRESS] було зареєстровано за заводом «Ремпобуттехніка». За даними КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризаціїї» 73/100 часток житлового будинку і на цей час зареєстровані за заводом «Ремпобуттехніка». В 1994 році завод «Ремпобуттехніка» було ліквідовано і створено ВАТ фірма «Побуттех», яка стала правонаступником заводу. В листі №36/62 від 02.03.2004 р. директор ВАТ фірма «Побуттех» повідомив мешканців будинку, що житловий будинок [ADDRESS] на баланс ВАТ фірми «Побуттех» не приймався. Позивач [PERSON] з часу народження в 1998 році разом з батьками, а з 2011 року особисто володіє квартирою [ADDRESS] , а саме приміщеннями №№:4-2,4-3,4-4,4-5 житлового будинку А-1 за адресою [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту на будинок з господарськими будівлями приміщення №№:4-2,4-3,4-4,4-5 житлового будинку А-1 за адресою [ADDRESS] , та огорожа №3,4,5,9 , якими володіє [PERSON] , складають 36/100 часток відповідного будинку. Відповідно до довідки Адміністрації Київського району м.Харкова про склад сім`ї, [PERSON] разом з бабусею [PERSON] з 1998 р. безперервно проживають в даному будинку і зареєстровані в ньому. [PERSON] вимог щодо права власності на частину будинку не висуває і не заперечує проти визнання права власності на відповідну частку за її онуком, [PERSON] . До 2011 року разом з позивачем на спірній частині будинку проживали також його батьки: [PERSON] та [PERSON] . В 2004-2005 роках батьки позивача [PERSON] і [PERSON] неодноразово зверталися до Управління комунального майна та приватизації виконавчого комітету Харківської міськради стосовно пошуку власника зазначеного житлового будинку , а також до ВАТ «фірми «Побуттех» з приводу отримання довідки- дозволу на приватизацію частки житлового будинку, якою користуєтся родина. На відповідні звернення мешканцям будинку неодноразово письмово повідомлялося про те, що вживаються заходи спрямовані на встановлення балансоутримувача. В 2006 році [PERSON] , мати позивача, звернулася до суду з позовом до ВАТ фірма «Побуттех», Управління комунального майна та приватизації виконкому Харківської міськради та Харківської міськради про зобов`язання вчинити приватизацію квартири. Рішенням Київського районного суду від 23.03.2007 року встановлено, що власника будинку, де мешкає родина позивача, немає , і з відповідних обставин в позові було відмовлено. Відповідно до ч.1.ст. 344 ЦК України особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Позивач разом зі своєю родиною відкрито і безперервно продовжував проживати в спірній частині будинку, здійснюючи утримання, обслуговування та оплату комунальних послуг. [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . Батько - [PERSON] знявся з реєстрації в будинку [ADDRESS] . [PERSON] з часу народження в 1998 році разом з батьками, а з 2011 року особисто відкрито, безпреривно володіє квартирою [ADDRESS] , а саме приміщеннями №№:4-2,4-3,4-4,4-5 житлового будинку А-1 за адресою [ADDRESS] . Довідкою №0022/19 від 15.03.2019 р. ТОВ «ТОП ЕСТЕЙТ» за наслідками обстеження житлового будинку [ADDRESS] встановлено, що в фактичному користуванні [PERSON] знаходяться приміщення №№:4-2,4-3,4-4,4-5 житлового будинку А-1 загальною і житловою площею 62,0 кв.м. та огорожі №3,4,5,9 , які складають 36/100 часток. Позивач є спадкоємцем [PERSON] , яка відкрито володіла відповідною часткою нерухомого майна за життя, а саме з 2004 року до часу смерті , яка настала в 2011 р. Дані щодо її володіння спірною часткою будинку підтверджено її письмовими зверненнями з 2004 року до Управління комунального майна та приватизації виконкому Харківської міськради з приводу надання дозволу на приватизацію відповідних приміщень та рішенням Київського районного суду від 23 березня 2007 року за її позовом до ВАТ «ПОБУТТЕХ», Управління комунального майна та приватизації виконкому Харківської міськради та Харківської міськради про зобов`язання вчинити приватизацію квартири. [PERSON] проживала у спірному будинку разом з сином, позивачем по справі, до своєї смерті в 2011 році. Після її смерті [PERSON] фактично спадкував майно матері за місцем проживання і продовжив володіння квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Відповідно до ч.2 ст.344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа чиїм спадкоємцем ( правонаступником) вона є. Відповідно загальний термін відкритого і безперервного володіння позивачем приміщеннями №№:4-2,4-3,4-4,4-5 житлового будинку А-1 за адресою [ADDRESS] складає 16 років. В постанові касаційної колегії Верховного суду 920/999/16 від 09.07.2019 року надано роз`яснення, що для визнання права власності за особою в порядку набувальної давності крім відкритого та добросовісного користування майном відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Позивач відкрито, добросовісно, з дотримання строку давнини, володіє квартирою [ADDRESS] , а саме приміщеннями №№:4-2,4-3,4-4,4-5 житлового будинку А-1 за адресою [ADDRESS] загальною і житловою площею 62,0 кв.м. та огорожею №3,4,5,9, які складають 36/100 часток. Відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд вважає встановленим і ця обставина підтверджена дослідженими письмовими доказами, що дійсно позивач добросовісно заволодів, відкрито та безперервно володіє квартирою по теперішній час. Позивач фактично здійснює функції володільця, відкрито, безперервно володіє квартирою. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позивач надав достатньо доказів на підтвердження наявності підстав для набуття права власності на вказану квартиру за набувальною давністю, а тому позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved