Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

У липні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа Акціонерного товариство Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів. Заявлені вимоги Позивач обґрунтовував тим, що 30 листопада 2017 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб шляхом підписання заяви-анкети про надання банківських послуг АТ №ОТП Банк» №001/003790/17 та заяви на відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті та відкрито рахунок № [NUMBER] (за стандартом IBAN [NUMBER] ). 13 травня 2020 року у Позивача закінчився строк розміщення грошових коштів в облігаціях внутрішньої державної позики (ОВДП), які за дорученням позивача Депозитарна установа АТ «КБ «Приватбанк» перерахувала на рахунок позивача [NUMBER] , відкритий в АТ «ОТП Банк» згідно платіжних доручень від 13.05.2020р.: №1DNH0K5 у сумі 211914,59 доларів США , №2DNH0K5 у сумі 1069867,32 долари США, №3DNH0K5 у сумі 5070333,54 доларів США, №4DNH0K5 у сумі 171774,00 доларів США для зарахування. 13 травня 2020 року грошовий переказ для Позивача на загальну суму 6523889,45 доларів США надійшов Відповідачу, однак був зарахований на його транзитний рахунок № [NUMBER] , а не Позивачу. Відповідач не зарахував на рахунок Позивача [NUMBER] кошти у розмірі 6523889,45 доларів США в день надходження до АТ «ОТП Банк» платіжних доручень від 13.05.2020р. №1DNH0K5, №2DNH0K5, №3DNH0K5 №4DNH0K5. 15.05.2020р. Позивач прибув у приміщення АТ «ОТП Банк», підписав опитувальний лист, надав пояснення та документи. 29 травня 2020 року грошові кошти у розмірі 6523689,50 доларів США були повернені до АТ «КБ «Приватбанк» та зараховані на рахунок Позивача [NUMBER] , що на 199,95 доларів США є меншим від загальної суми переказів Позивачу від 13.05.2020р. 03.06.2020р. Відповідач листом №32-2-2/342 повідомив Позивача, що платежі, які надійшли 13.05.2020р. згідно платіжних доручень №№1DNH0K5, №2DNH0K5, №3DNH0K5 №4DNH0K5 було повернуто до КБ «Приватбанк», про що було повідомлено листом №32/2/2/160. Згідно листа відповідача №32/2/2/160 без дати зазначено, що Позивач обіймав посаду Голови Державної служби України з безпеки на транспорті, віднесену до переліку, що визначає належність до політично значущої особи. Позивач вважає, що Відповідач порушив зобов`язання за договором банківського рахунку, протиправно не зарахував 13.05.2020р. в день надходження до банку платіжних доручень від 13.05.2020р. №1DNH0K5, №2DNH0K5, №3DNH0K5 №4DNH0K5 грошові кошти у розмірі 6523889,45 доларів США на рахунок Позивача, неправомірно позбавив права Позивача розпоряджатися такими коштами у період з 13.05.2020р. по 29.05.2020р. та наніс Позивачу збитки у розмірі 199,95 доларів США. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 16 листопада 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від АТ «ОТП Банк» , в якому останній зазначив, що 30.11.2017р. Позивач подав заяву на відкриття рахунку та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті на підставі якої було укладено Договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб №001/003790/17 та відкрито рахунок [NUMBER] (за стандартом IBAN [NUMBER] ). 13 травня 2020 року на транзитний рахунок АТ «ОТП Банк» надійшли грошові кошти у розмірі 6523889,45 доларів США для зарахування на рахунок Позивача [NUMBER] . Відповідач відмовив у проведенні фінансової операції із зарахування коштів на рахунок Позивача 13.05.2020р. 19.05.2020р. Відповідачем були прийняті Службові розпорядження №№129, 130, 131, 132 про відмову від проведення фінансових операцій та повернення платежів. АТ «ОТП Банк» у відзиві вказало, що відповідно до п. 12.2 Публічних правил користування рахунками Банк має право в односторонньому порядку достроково розірвати Договір та/або відмовити (зупинити, призупинити) надання Клієнту Банківської послуги, в тому числі щодо здійснення розрахункових і касових операцій у випадках, передбачених Законодавством та/або Договором, зокрема (але не обмежуючись цим): при відмові у наданні, ненаданні або ненаданні Клієнтом у встановлений в письмовій вимозі Банку строк відомостей чи документів, які Банк має право вимагати, або умисного надання неправдивих відомостей про себе, необхідних для з`ясування його особи, невідповідність проведення фінансової операції суті діяльності Клієнта, його фінансовому стану, а також у випадку встановлення, що така операція містить ознаки операції, яка підлягає фінансовому моніторингу відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Відповідач, посилаючись на виписку із програмного забезпечення, стверджує, що отримані для Позивача 13.05.2020р. кошти були повернені 20.05.2020р. Згідно листа Відповідача від 03.06.2020р. №32-2-2/342 зазначено, що платежі, які надійшли 13.05.2020р. згідно платіжних доручень №№1DNH0K5, №2DNH0K5, №3DNH0K5 №4DNH0K5 було повернуто до КБ «Приватбанк» 19.05.2020р., про що було повідомлено листом №32/2/2/160. У листі Відповідача №32/2/2/160 без дати зазначено, що Позивач обіймав посаду Голови Державної служби України з безпеки на транспорті, віднесену до переліку, що визначає належність до політично значущої особи. Зупинення фінансової операції 13.05.2020р. із зарахування коштів у розмірі 6523889,45 доларів США на банківський рахунок Позивача відповідач обгрунтовує виконанням вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». 17.11.2020р. надійшли письмові пояснення від третьої особи, в яких зазначено, що між Позивачем та АТ «КБ «Приватбанк» було укладено договори по брокерському обслуговуванню грошових коштів в облігаціях внутрішньої державної позики (ОВДП). 29.05.2020р. на рахунок Позивача було зараховано грошові кошти, що підтверджується випискою. 18.01.2021р. від Позивача надійшла відповідь на відзив в якій зазначається про порушення Відповідачем вимог законодавства та неналежність доказів щодо перерахування повної суми отриманих коштів та не підтвердження дати відправки даних коштів. 04.08.2021р. Позивач подав додаткові пояснення №65 від 30.07.2021р., в яких зазначив, що його перебування на посаді Голови Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті у період з 12.03.2014р. по 21.01.2015р. було у період дії Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» (далі - Закон № 249-IV від 28.112002р.), що втратив чинність 06.02.2015р., пункт 29 частини 1 статті 1 якого визначав, що національними публічними діячами є фізичні особи, які виконують публічні функції в Україні. Позивач зазначив, що 21 січня 2015 року, звільнившись із посади Голови Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті, відповідно до діючої редакції Закону України №249-IV перестав бути національним публічним діячем. На обґрунтування посилався на роз`яснення Національного банку України, що розміщені на сайті https://old.bank.gov.ua/control/uk/publish/article?art_id=39985 , де зазначено, що відповідно до Закону України "Про державну службу" починаючи з травня 2016 року змінено список категорій осіб, яких віднесено до публічних діячів (замість першої та другої категорій посад встановлено категорію "А" (вищий корпус державної служби). Ураховуючи, що відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, державні службовці, посади яких віднесені до першої або другої категорії посад, з 01 травня 2016 року не є національними публічними діячами. Крім того, Позивач зазначив про позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, зазначену у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, яка визначає, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Даний принцип узгоджується з підходами Європейського суду з прав людини, який вважає, що принцип унеможливлення зворотної дії закону в часі не застосовується, коли нове законодавство ставить особу в сприятливіший стан (Scoppola v. Italy, заява № 126/05, п. 102-111). Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп). Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Представник позивача у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання з`явився, позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи АТ «КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився. Подав до суду письмові пояснення та просив винести законне рішення відповідно до доказів, наявних у матеріалах справи. Вислухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 листопада 2017 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб шляхом підписання заяви-анкети про надання банківських послуг АТ №ОТП Банк» №001/003790/17 та заяви на відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті та відкрито рахунок № [NUMBER] (за стандартом IBAN [NUMBER] ). Невід`ємною частиною Договору є Правила користування рахунками АТ «ОТП Банк» (Публічні), розміщені на Офіційному сайті Банку (далі - Публічні правила). Пунктом 1.1 Публічних правил визначено, що Правила користування рахунками АТ «ОТП БАНК» (публічні) (надалі - Правила) є невід`ємною частиною Заяви-анкети про надання банківських послуг АТ «ОТП БАНК» (надалі - Заява-анкета), Договору про банківський вклад, Договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб та РКО (Публічний), Договору про надання банківських послуг, пов`язаних із банківськими металами (публічного), що укладаються між Банком та Клієнтом, який є фізичною особою, а також Договору про розміщення вкладу на вимогу «Вільний» для фізичних осіб-підприємців, Генерального договору про розміщення Депозитної лінії фізичної особи-підприємця та Договору про відкриття рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування та надання інших банківських послуг, що укладаються між Банком та Клієнтом, який є фізичною особою-підприємцем (надалі разом - Договір). Згідно з п. 2.9 Публічних правил зарахування (поповнення) коштів на поточний рахунок Клієнта може виконуватися за рахунок внесення в установленому порядку готівки через каси банків, банкомати, які підтримують ці функції (депозитні банкомати), шляхом переказу коштів з інших власних рахунків, за рахунок наданого кредиту, за рахунок процентів, нарахованих на залишок коштів на поточному рахунку, а також з рахунків інших фізичних та юридичних осіб за їх дорученням відповідно до умов чинного законодавства України (у т. ч. заробітної плати, гонорарів, пенсій, авансів та компенсацій витрат на відрядження тощо) До обов`язків Клієнта, серед іншого, пунктом 4.2.8 Публічних правил віднесено надавати на першу вимогу Банку документи та /або відомості, необхідні для здійснення Банком процедур ідентифікації Клієнта та/або вигодо одержувачів, та/або контролерів, в тому числі уточнення інформації щодо ідентифікації, оцінки фінансового стану Клієнта та/або фінансового моніторингу його операцій в процесі обслуговування. Інформація та/або документи мають бути надані протягом 10-ти банківських днів з дати отримання письмової вимоги Банку. 13 травня 2020 року на транзитний рахунок Відповідача було отримано кошти у розмірі 6523889,45 доларів США для зарахування на рахунок Позивача № [NUMBER] , що надійшли згідно платіжних доручень від 13.05.2020р. №1DNH0K5 (211914,59 доларів США), №2DNH0K5 (1069867,32 долари США), №3DNH0K5 (5070333,54 доларів США), №4DNH0K5 (171774,00 доларів США) після закінчення строку розміщення грошових коштів у облігації внутрішньої державної позики (ОВДП) за розпорядженням Позивача Депозитарній установі АТ КБ «Приватбанк» (далі - третя особа). Відповідач не зарахував на рахунок Позивача отриману суму у день надходження до банку платіжних доручень - 13.05.2020р., зупинивши дану фінансову операцію. 19.05.2020р. Відповідач прийняв Службові розпорядження про відмову від проведення фінансової операції та повернення платежів - №129, №130, №131, №132. 27.05.2020р. Позивач отримав рекомендований лист 0337010641513 від Відповідача за №32/2/2/160 без дати, згідно якого повідомлялося, що у зв`язку тим, що Позивач обіймав посаду Голови Державної служби України з безпеки на транспорті, віднесену до переліку, що визначає належність до політично значущої особи, Банк зобов`язаний вживати достатніх заходів у відповідності до вимог Закону «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Документи, що були надані Позивачем було недостатньо, у зв`язку з чим Відповідач відмовив у зарахуванні отриманих коштів у розмірі 6523889,45 доларів США на валютний рахунок Позивача. Доказів направлення на адресу Позивача письмової вимоги про надання документів із визначеним переліком Відповідач не надав. 29 травня 2020 року Позивач направив на адресу АТ «КБ Приватбанк» рекомендований лист 0311328878351 із Запитом №2 від 28.05.2020р. про повернення від АТ «ОТП Банк» коштів, що були перераховані згідно платіжних доручень №1DNH0K5, №2DNH0K5, №3DNH0K5, № 4DNH0K5 Позивачу. У відповідь АТ «КБ «Приватбанк» надав виписку по картці/рахунку [NUMBER] , що відкритий позивачу в АТ КБ «Приватбанк», що підтверджує зарахування коштів на рахунок Позивача 29.05.2020р. у загальній сумі 6523689,50 доларів США. У період з 13.05.2020р. по 29.05.2020р. Позивач був позбавлений реальної можливості розпоряджання на власний розсуд грошовими коштами у розмірі 6523889,45 доларів США без належних правових підстав. Отримана 29.05.2020р. на рахунок Позивача у АТ «КБ «Приватбанк» сума коштів 6523689,50 доларів США була на 195,99 доларів США меншою, ніж надійшла Відповідачу 13.05.2020р. для зарахування на рахунок Позивача. Належних доказів повернення коштів у розмірі 6523889,45 доларів США із зазначенням дати відправки Відповідач не надав. Виписка із програмного забезпечення, що надані Відповідачем, є неналежними доказами оскільки не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення. Відповідно до ч.1 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Таким чином, відмова Відповідача зарахувати кошти у розмірі 6523889,45 доларів США на рахунок Позивача 13.05.2020р. свідчить про невиконання Банком своїх зобов`язань за Договором, а повернення коштів 29.05.2020р. у розмірі 6523689,50 доларів США, що є на 195,99 доларів США меншою, має наслідком відшкодування нанесених Позивачу збитків. Посилання Відповідача на п. 25 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» від 06.12.2019р. № 361-IX є необґрунтованим, оскільки Позивач був звільнений під час дії Закону України Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» від 28.11.2002р. N 249-IV, що втратив чинність 06.02.2015р. Згідно аб. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» від 28.11.2002р. N 249-IV, що був чинним на момент звільнення Позивача із зазначеної посади, публічні діячі - національні публічні діячі, іноземні публічні діячі, діячі, що виконують значні функції в міжнародній організації, а також їх пов`язані особи. Матеріалами справи підтверджується та визнається сторонами, що Позивач перебував на посаді Голови Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті у період з 12.03.2014 р. по 21.01.2015 р. згідно розпоряджень Кабінету Міністрів України від 12.03.2014р. №188-р (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/188-2014-%D1%80#Text) та від 21 січня 2015 року №21-р (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/21-2015-%D1%80#Text). Отже, 21 січня 2015 року Позивач, звільнившись із посади Голови Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті, відповідно до діючої редакції Закону України № 249-IV, перестав бути національним публічним діячем. Частиною першою статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Даний принцип узгоджується з підходами Європейського суду з прав людини, який вважає, що принцип унеможливлення зворотної дії закону в часі не застосовується, коли нове законодавство ставить особу в сприятливіший стан (Scoppola v. Italy, заява № 126/05, п. 102-111). Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп). Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (далі - Закон № 1702-VII) набрав чинності через 90 днів з дня його опублікування (п. 1 розділ Х Прикінцевих положень), а саме - 06.02.2015р., а позивач звільнився - 21.01.2015р. під час дії Закону № 249-IV, що передбачав втрату статусу національного публічного діяча із датою звільнення. Крім того, згідно роз`яснення Національного банку України, що розміщені на сайті https://old.bank.gov.ua/control/uk/publish/article?art_id=39985, зазначено, що відповідно до Закону України "Про державну службу" починаючи з травня 2016 року змінено список категорій осіб, яких віднесено до публічних діячів (замість першої та другої категорій посад встановлено категорію "А" (вищий корпус державної служби). Ураховуючи, що відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, державні службовці, посади яких віднесені до першої або другої категорії посад, з 01 травня 2016 року не є національними публічними діячами. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. За приписами статті 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Згідно з частинами першою-третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Частина друга статті 1068 ЦК України встановлює, що Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст. 1092 ЦК України у разі невиконання або неналежного виконання платіжного доручення клієнта банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. Відмова банку зарахувати на рахунок Позивача кошти 1305.2020р. за договором банківського рахунку суми у розмірі 6523889,45 доларів США свідчить про неналежне виконання банком зобов`язань за договором банківського рахунку та має наслідком відшкодування завданих Позивачу збитків. Відповідно до частини 1 та 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Неналежне виконання умов договору призвело до нанесення Позивачу збитків у розмірі 199,95 доларів США. Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду. Випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження коштами, які знаходяться на його рахунку, передбачені спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», проте здійснення обмежень відповідно до зазначеного Закону є чітко регламентованим за термінами та процедурою, що не дотримані банківською установою у застосуванні обмежень з розпорядження коштами Позивача. Крім того, пунктом 12.2 Публічних правил визначено, що користування рахунками Банк має право в односторонньому порядку достроково розірвати Договір та/або відмовити (зупинити, призупинити) надання Клієнту Банківської послуги, в тому числі щодо здійснення розрахункових і касових операцій у випадках, передбачених Законодавством та/або Договором, зокрема (але не обмежуючись цим): при відмові у наданні, ненаданні або ненаданні Клієнтом у встановлений в письмовій вимозі Банку строк відомостей чи документів, які Банк має право вимагати, або умисного надання неправдивих відомостей про себе, необхідних для з`ясування його особи, невідповідність проведення фінансової операції суті діяльності Клієнта, його фінансовому стану, а також у випадку встановлення, що така операція містить ознаки операції, яка підлягає фінансовому моніторингу відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Відмова Відповідача зарахувати кошти на рахунок Позивача 13.05.2020р. з причини не надання документів не заслуговують на увагу, оскільки згідно п.4.2.8 Публічних правил до обов`язків Позивача віднесено надавати на першу вимогу Банку документи та /або відомості, необхідні для здійснення Банком процедур ідентифікації Клієнта та/або вигодо одержувачів, та/або контролерів, в тому числі уточнення інформації щодо ідентифікації, оцінки фінансового стану Клієнта та/або фінансового моніторингу його операцій в процесі обслуговування. Інформація та/або документи мають бути надані протягом 10-ти банківських днів з дати отримання письмової вимоги Банку. Доказів направлення на адресу Позивача письмової вимоги Банку про надання інформації або документів щодо переказу коштів від 13.05.2020р. Відповідач не надав, отже не довів правомірність відмови у здійсненні фінансової операції за рахункам позивача, а також не довів того, що Банк діяв у відповідності вимог законодавства. Суд не заперечує щодо наявності права Банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу здійснювати заходи, передбачені Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», проте здійснення обмежень відповідно до зазначеного Закону є чітко регламентованим за термінами та процедурою, що не дотримані банківською установою у застосуванні обмежень з розпорядження коштами Позивача. Пунктом 1 частини другої статті 6 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) суб`єктами первинного фінансового моніторингу, зокрема, є банки. Відповідно до частин першої - третьої статті 7 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, враховуючи відповідні критерії ризику, зокрема, пов`язані з його клієнтами, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, видом товарів та послуг, що клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу, способом надання (отримання) послуг. Ризик-орієнтований підхід має бути пропорційний характеру та масштабу діяльності суб`єкта первинного фінансового моніторингу. Застосування ризик-орієнтованого підходу здійснюється в порядку, визначеному внутрішніми документами з питань фінансового моніторингу суб`єкта первинного фінансового моніторингу, з урахуванням рекомендацій відповідних суб`єктів державного фінансового моніторингу, які згідно із цим Законом виконують функції державного регулювання і нагляду за такими суб`єктами первинного фінансового моніторингу. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати оцінку/переоцінку ризиків, у тому числі притаманних його діяльності, документувати їх результати, а також підтримувати в актуальному стані інформацію щодо оцінки ризиків, притаманних його діяльності (ризик-профіль суб`єкта первинного фінансового моніторингу), та ризику своїх клієнтів таким чином, щоб бути здатним продемонструвати своє розуміння ризиків, що становлять для нього такі клієнти (ризик-профіль клієнтів). Критерії ризиків визначаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, встановлених, відповідно, Національним банком України - для суб`єктів первинного фінансового моніторингу, щодо яких Національний банк України відповідно до статті 18 цього Закону виконує функції державного регулювання і нагляду. Критерії ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення" затвердженні Міністерством фінансів України від 08.07.2016 № 584. Відповідно до пунктів 2, 3 розділу ІІ Критеріїв ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення (далі - Критерії) суб`єкт самостійно визначає та відображає у внутрішніх документах з питань фінансового моніторингу метод та порядок оцінки ризику з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта. Суб`єкт періодично переглядає власні критерії ризику, а також заходи з управління ризиками з метою їх актуалізації та врахування змін, які відбулися в діяльності самого суб`єкта та в законодавстві у сфері протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. Розділ VI Критеріїв передбачає, що суб`єкт самостійно може визначати додаткові критерії ризику для фінансових операцій з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта. У разі виявлення суб`єктом фінансової операції, яка може мати ризик легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення, суб`єкт вживає всіх необхідних заходів для з`ясування, чи підпадає така фінансова операція внутрішньому фінансовому моніторингу. Суб`єкт самостійно визначає, які критерії ризику (крім критеріїв, передбачених Законом, нормативно-правовими актами відповідного суб`єкта державного фінансового моніторингу) використовуються ним під час встановлення ділових (договірних) відносин, а які - у процесі подальшого обслуговування клієнтів з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта. Фінансова операція має ризик легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення у разі, якщо вона має заплутаний або незвичний характер, або це сукупність пов`язаних між собою фінансових операцій, що не мають очевидного економічного сенсу або очевидної законної мети, а також у разі виявлення фактів неодноразового проведення фінансових операцій, характер яких дає підстави вважати, що метою їх здійснення є уникнення процедур обов`язкового фінансового моніторингу або ідентифікації (верифікації), передбачених Законом. Питання відмови від проведення фінансової операції врегульовано статтею 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), згідно з якою суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі: - якщо здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників, є неможливим або якщо у суб`єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені; - встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей; - подання клієнтом чи його представником суб`єкту первинного фінансового моніторингу недостовірної інформації або подання інформації з метою введення в оману суб`єкта первинного фінансового моніторингу; - виявлення у порядку, встановленому відповідним суб`єктом державного фінансового моніторингу, що банк або інша фінансова установа, з якою встановлені кореспондентські відносини, є банком-оболонкою та/або підтримує кореспондентські відносини з банком-оболонкою; - якщо здійснення ідентифікації особи, від імені або в інтересах якої проводиться фінансова операція, та встановлення її кінцевого бенефіціарного власника або вигодоодержувача (вигодонабувача) за фінансовою операцією є неможливим. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення підозрілої фінансової операції. У випадках, передбачених цією частиною, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний протягом одного робочого дня, але не пізніше наступного робочого дня з дня відмови, повідомити спеціально уповноваженому органу про спроби проведення фінансових операцій та про осіб, які мають або мали намір відкрити рахунок/встановити ділові відносини та/або провести фінансові операції або з якими розірвано ділові відносини (закрито рахунок) на підставі цієї статті, а також про проведення фінансових операцій щодо зарахування коштів, які надійшли на рахунок такого клієнта, та про фінансові операції, в проведенні яких було відмовлено. Процедура зупинення фінансових операцій врегульована статтею 23 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). Частиною першою статті 23 вищевказаного Закону встановлено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу, що здійснює або забезпечує здійснення фінансових операцій, має право зупинити здійснення таких операцій, якщо вони є підозрілими, та зобов`язаний зупинити такі фінансові операції у разі виникнення підозри, що вони містять ознаки вчинення кримінального правопорушення, визначеного Кримінальним кодексом України. У день зупинення фінансової операції суб`єкт первинного фінансового моніторингу повідомляє спеціально уповноваженому органу в установленому законодавством порядку про таку фінансову операцію, її учасників та про залишок коштів на рахунку клієнта, відкритому суб`єктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової операції, та у разі зарахування коштів на транзитний рахунок суб`єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на такому рахунку в межах зарахованих сум. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється без попереднього повідомлення клієнта на два робочі дні з дня зупинення включно. Частиною другою статті 23 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено, що спеціально уповноважений орган може прийняти рішення про подальше зупинення фінансових операцій, здійснене відповідно до частини першої цієї статті, на строк до семи робочих днів, про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкта первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронні органи, уповноважені приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. Відповідач не надав доказів про наявність відповідних правових підстав для не зарахування коштів на рахунок Позивача 13.05.2020р. та утримання їх у період з 13.05.2020р. по 29.05.2020р., не довів наявність обґрунтованої підозри, що фінансова операція містить ознаки вчинення кримінального правопорушення, визначеного Кримінальним кодексом України та не надав доказів звернення до спеціально уповноваженого органу - Державної служби фінансового моніторингу України щодо перевірки законності зупинених фінансових операцій, як це передбачено статтями 15 та 23 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). Посилання Відповідача на недостатність наданих документів не заслуговують на увагу, оскільки у банка немає права обробляти, перевіряти і аналізувати такі документи та приймати рішення щодо їх достатності для підтвердження законності фінансових операцій, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 22.12.2020р. у справі №234/10688/18. Доводи Відповідача про те, що умови укладеного з позивачем договору про відкриття поточного рахунку і положення чинного законодавства наділяють банк правом зупинити операції за рахунком клієнта і обмежити його у можливості розпорядження грошовими коштами, не ґрунтуються на нормах законодавства України, оскільки таке право банк може реалізувати виключно у строки, у порядку та у межах, встановлених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Аналогічний правовий висновок було зазначено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 234/10688/18. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суду не було надано належних доказів щодо направлення Банком позивачу передбаченого законодавством письмового повідомлення та належних документів на підтвердження законності своїх дій. Враховуючи все вище зазначене, Суд приходить до висновку, що у Відповідача були відсутні законні підстави відмовляти у зарахуванні на рахунок Позивача коштів у розмірі 6523889,45 доларів США у день надходження до банку платіжних доручень - 13.05.2020р. та зупиняти дану фінансову операцію, а тому позовні вимоги Суд задовольняє в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В силу положень ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків в зв`язку з вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005). Тобто, особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. На підставі ст. 141 ЦПК України суд зобов`язує Акціонерне товариство «ОТП Банк» сплатити на користь держави судовий збір у розмірі 2 522 грн. 40 коп. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: approved