Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

Барінов Д.В. , якій діє в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду засобами електронного зв`язку з позовом до [PERSON] ( [PERSON] ) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Краматорської міської Ради про визнання незаконним вивезення та утримування малолітньої дитини, повернення малолітньої дитини на територію Російської Федерації. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2015 року [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , шлюб між сторонами було укладено Таганським відділом РАЦС Управління РАЦС Москви актовий запис №2032 від 19.09.2015 року. На підставі рішення Краматорського міського суді від 11.12.2017 року шлюб між ними розірваний. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позов мотивовано тим, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Постійним місцем проживання дитини від народження є Російська Федерація, дитина застрахована у російській страховій компанії, перебувала на обліку в місцевій лікарні за місцем свого проживання. 26 серпня 2016 року [PERSON] , повернувшись додому, виявив, що дружина разом з дитиною відсутні за місцем проживання за адресою [ADDRESS] . Відповідно до заяви [PERSON] , 03 вересня 2016 року відповідачка незаконно вивезла та утримує дитину на території України без згоди батька. Відповідачка разом з дитиною до теперішнього часу не повернулася в Російську Федерацію та проживають в Україні. Батько дитини ніколи не надавав своєї згоди на переїзд дитини в Україну на постійне місце проживання, тобто на зміну держави постійного місця проживання дитини з РФ на Україну. Просить суд визнати незаконним вивезення та утримування відповідачкою на території України малолітнього [PERSON] , [INFO] . Повернути малолітнього [PERSON] на територію Російської за адресою: [ADDRESS] . Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.11.2020, для розгляду вказаної справи визначено суддю Лебединець Г.С. (т. 1 а.с. 45). Ухвалою суду від 24 листопада 2020 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 11 грудня 2020 року. 10.12.2020 року відповідач [PERSON] подала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що вважає позов [PERSON] спробою ухилитися від сплати аліментів у зв`язку з чим просила залишити справу без розгляду. 11 грудня 2020 року підготовче засідання по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] , представник позивача адвокат Барінов Д.В. до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Краматорської міської Ради про забезпечення повернення дитини до Російської Федерації за клопотанням представника позивача перенесено на 29.12.2020 року. 24.12.2020 надійшла відповідь представника позивача - адвоката Барінова Д.В. на відзив [PERSON] , за змістом якої вважає безпідставними факти та обставини, зазначені відповідачем у відзиві. Так, позовна заява стосується незаконного утримування відповідачем на території України малолітнього [PERSON] . Вважає, що наявні всі умови, визначені у ст.ст. 3, 4, 35 Конвенції, для повернення дитини в державу її постійного проживання, з огляду на що просив позов задовольнити. 29.12.2020 року під час підготовчого судового засідання клопотання [PERSON] про врегулювання спору за участі судді задоволено, провадження на період проведення врегулювання спору за участю судді зупинено. 28.01.2021 року представник позивача Барінов Д.В. засобами електронного зв`язку направив до суду заяву про затвердження мирової угоди, поновлення провадження у справі , затвердження мирової угоди, укладену між сторонами по справі та просив закрити провадження. 22.03.2021 року надійшла відповідь на мирову угоду у справі запропоновану стороною позивача від представника відповідача адвоката Голованік В.В., у якої представник відповідача просив суд винести ухвалу, якою відмовити в затвердженні мирової угоди та продовжити судовий розгляд справи по суті. 22.03.2021 року від представника позивача адвоката Барінова Д.В. надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, припинення процедури врегулювання спору за участі судді. 24.03.2021 року ухвалою суду припинено врегулювання спору за участю судді по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Краматорської міської Ради про визнання незаконним вивезення та утримання малолітньої дитини, повернення малолітньої дитини на територію України, поновлено провадження у справі, справа передана до канцелярії Краматорського міського суду Донецької області для повторного автоматизованого розподілу справи, у відповідності зі ст. 33 ЦПК України. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2021, для розгляду вказаної справи визначено суддю Романенко К.С. (т. 1 а.с. 118). Ухвалою суду від 29.03.2021 року по справі призначено підготовче засідання на 26.04.2021 року на 14-00 годину. 26 квітня 2021 року підготовче засідання по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] , представник позивача адвокат Барінов Д.В. до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Краматорської міської Ради про забезпечення повернення дитини до Російської Федерації за клопотанням представника відповідача адвоката Голованік В.В. перенесено на 18.05.2021 року. 18 травня 2021 року підготовче засідання по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] , представник позивача адвокат Барінов Д.В. до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Краматорської міської Ради про забезпечення повернення дитини до Російської Федерації у зв`язку з технічною неможливістю проведення судового засіданні в режимі відеоконференції перенесено на 31.05.2021 року. 31 травня 2021 року підготовче засідання по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] , представник позивача адвокат Барінов Д.В. до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Краматорської міської Ради про забезпечення повернення дитини до Російської Федерації перенесено на 17.06.2021 року у зв`язку із клопотанням представника позивача про ознайомлення з долученими до матеріалів справи документів. Ухвалою суду від 17 червня 2021 року підготовче засідання у справі закрито, призначене судове засідання для розгляду справи по суті на 22 липня 2021 року на 13-00. У судовому засідання 23 вересня 2021 року представник позивача адвокат Барінов Д.В. підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити у повному обсязі, представник відповідача адвокат В.В. Голованік заперечувала проти задоволення позовних вимог вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Представник Служби у справах дітей Краматорської міської Ради висловилася щодо висновку по справі після слухання сторін. Представник позивача адвокат Д.В. Барінов пояснив, що [PERSON] з 2015 року перебував у шлюбі з [PERSON] , [INFO] наразі прізвище [PERSON] , шлюб між сторонами було укладено Таганським відділом РАЦС Управління РАЦС Москви актовий запис №2032 від 19.09.2015 року. Шлюб між ними розірвано на підставі рішення Краматорського міського суді від 11.12.2017 року. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позов мотивовано тим, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Постійним місцем проживання дитини від народження є Російська Федерація, дитина застрахована у російській страховій компанії. 26 серпня 2016 року [PERSON] , повернувшись додому, виявив, що дружина разом з дитиною відсутні за місцем проживання. Відповідно до позовної заяви [PERSON] , з 03 вересня 2016 року відповідачка незаконно вивезла та утримує дитину на території України без згоди батька. Відповідачка разом з дитиною до теперішнього часу не повернулася в Російську Федерацію та проживають в Україні. Просить суд визнати незаконним вивезення та утримування відповідачкою на території України малолітнього [PERSON] , [INFO] . Повернути малолітнього [PERSON] на територію Російської Федерації за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідачки адвокат В.В. Голованік заперечувала проти позову пояснила що дитина мешкає в повній сім`ї, забезпечена всім необхідним, має сталеві зв`язки з матір`ю, крім того у дитини є молодший брат, що унеможливлює в подальшому розірвання сімейних та родинних стосунків, та пояснила, що згідно правової позиції яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року (справа №6-117 цс 13) вирішуючи питання про повернення дитини до постійного місця проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), суд, враховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатися у відсутності виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину у місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної чи психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Статті 3,12,13,20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у вході розгляду справи суд виявить, що заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримання (п.а.ч.1 ст.13), заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п.а ч.1 ст.13)., існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створять для дитини нетерпиму обстановку (п.в ч.1 ст.13)., дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку ( ч.2 ст.13)., повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод ( ст..20)., з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі ( ч.2 ст.12)., чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни ( ст.3). Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня зрілості, тощо. Щодо незаконного переміщення відповідачкою малолітнього сина слід зазначити, що згідно із законодавством Російської Федерації згода одного з батьків на вивезення дитини іншим із батьків до іншої держави не потрібна, крім того мати сина є громадянкою України. Позивачу було відомо про факт переміщення відповідачем дитини в Україну. Як вибачається з матеріалів цивільної справи не встановлено незаконного переміщення малолітнього [PERSON] та незаконне утримання цієї дитини відповідачкою, позивач був достатньо проінформовано, щодо переміщення дитини з матір`ю, не заперечував щодо вивезення дитини, тобто не заперечував у встановлений законом спосіб. Як батько [PERSON] не був позбавлений права на спілкування з дитиною, про що свідчать витяги з телефонних розмов за допомогою мережі Вайбер та інших способів зв`язку. Крім того суду повинен врахувати, що відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, неповнолітня особа [PERSON] , [INFO] не повинен, за відсутності виключних обставин у даних правовідносинах, що суд встановив у ході судового розгляду, бути розлученим зі своє матір`ю, що є значною перешкодою для її участі у вихованні малолітньої дитини у випадку повернення дитини, тобто важливою обставиною, що безпосередньо впливає на права дитини в плані забезпечення материнської опіки. В свою чергу відповідачка не заперечує щодо участі у майбутньому позивача у вихованні дитини. Представник третьої особи Служби у справах дітей Краматорської міської Ради в судовому засіданні пояснив, що служба неодноразово відвідувала адреси проживання та обстежувала умови проживання дитини [PERSON] , [INFO] в результаті чого встановлено, що в родині [PERSON] створені належні умови для проживання, виховання та повноцінного розвитку малолітнього [PERSON] , стосунки між членами родини доброзичливі, в родині також виховується молодший брат [PERSON] , якій народився [INFO] . Наразі малолітній [PERSON] проживає в повній родині, прижився за доволі тривалий час з малого віку, практично після народження та до сьогоднішнього часу у своєму середовищу , за ним здійснюється належний догляд, дитина має сталі сімейні зв`язки , вважає своїм місце проживання комфортним. Повернення дитини до іншої держави не буде відповідати його інтересам. Між тим позивач ніяким чином не позбавлений права на спілкування з дитиною і законодавство України сприяє цьому. Крім цього зазначив, що в ранньому віці зв`язок «мати-дитина» не може бути розірваний без складних наслідків для емоційного розвитку дитини. Материнська депривація - фактор, який залишає слід на подальший розвиток особистості. Найбільш уражені компоненти особистості в цьому випадку : несформованість комунікативних навичок, «емоційна холодність», «емоційна глухота», неадекватна самооцінка, низький рівень домагань, високий рівень тривожності та агресії. Вважає недоцільним забезпечення повернення малолітнього [PERSON] , [INFO] до Російської Федерації. Просив постановити рішення в інтересах малолітньої дитини. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах позовних вимог, суд встановив наступні обставини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із чати снами сьомою статі 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її права, установлених Конституцією України, Конвенцією про правам дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1,2 статі 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (надалі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статі 9 Конвенції, держави учасники забезпечують те,щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батько жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом основного піклування. Відповідно до ст.19 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яка набула чинності для України з 01.09.2006 року, а у відносинах України та РФ з 01.06.2012 року ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції щодо повернення дитини не розглядається як встановлена обставин будь-якого питання про піклування. Тобто батьки дитини не обмежені в праві вирішувати питання, пов`язані із піклуванням про дитину відповідно до закону і про визначення її місця проживання. Доводи позивача про регулювання спірних відносин виключно нормами Конвенції (1980 року) піддаються критиці з огляду на те, під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження протиправне переміщення дитини. В рішенні Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України» суд зазначив що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Взагалі існує нонсенсу, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосується дітей, їхні інтереси повинні стояти понад усе (пункт 96 рішення СПЛ у справі «Х проти Латвії», рішення в справі «М.С. проти України « від 11 липня 2017 року (заява №2091/13). Наразі малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає в повній родині, прижився за доволі тривалий час з малого віку, практично після народження та до сьогоднішнього дня у своєму середовищу, за ним здійснюється належний догляд, дитина має сталі сімейні зв`язки, вважає своїм місце проживання комфортним і місцем проживання своє родини. Повернення дитини до іншої держави не буде відповідати його інтересам. Між тім позивач ніяким чином не позбавлений права на спілкування з дитиною і законодавство України сприяє цьому. Згідно частин 1, 2 та 3 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини. Тобто, за змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини. Судом установлено, що [INFO] у м. Москва Російська Федерація між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб Таганським відділом ЗАГС Управління ЗАГС Москви, про що видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] у м. Москва, Російська Федерація у них народився син- [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Довідкою про місце реєстрації за номером 4025 від 09.11.2015 року [PERSON] , 2015 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] терміном з 09.11.2015 року по 09.05.2016 року , місце реєстрації [PERSON] [ADDRESS] . Адреса проживання наразі неконкретизована, зі слів представника позивача [PERSON] , він мешкає за адресою: [ADDRESS] . Відповідних документів на підтвердження свого останнього місця перебування стороною позивача надано не було. 03.09.2016 року відповідачка разом з малолітньою дитиною виїхала з Російської Федерації та з сином проживають на території України, що підтверджуються проїзними документами. [PERSON] , [INFO] , зареєстрован громадянином України, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянином України, що підтверджується довідкою посольства України в Російській Федерації від 29.08.2016 року №6111-536-1956. Відповідно до довідки від завідувачки ДНЗ №71 [PERSON] , [INFO] , відвідує комунальний дошкільний навчальний заклад ( ясла-садок) «Золота рибка» комбінованого типу управління освіти Краматорської міської Ради групу №4 з 29.08.2019 року. 16.11.2016 року на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей [PERSON] звернувся до Міністерство юстиції України як до Центрального органу України с заявою про повернення дитини на підставі Конвенції щодо цивільно-правових аспектів міжнародного викрадення дітей, яка була укладена в Гаазі 25 жовтня 1980 року. Міністерством юстиції України проводились процедури, передбачені пунктом 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2010 року № 795), спрямовані на отримання добровільної згоди відповідача на повернення дитини, під час яких було отримано пояснення відповідача у цій справі, з яких вбачається, що відповідачка відмовилася добровільно передати дитину в Російську Федерацію ( пояснення від 18.04.2017 року). Згідно ст. 1 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась законом України від 11.01.2006, її цілями є: а) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. У відповідності зі статтею 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. Відповідно до статті 5 Конвенції 1980 року для її цілей «права піклування» включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинна здійснюватися неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування. Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що: заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. а ч. 1 ст. 13); заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. а ч. 1 ст. 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13); дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13); повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20); з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3). Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо. За умови початку процедури повернення дитини після річного терміну, наявності даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, виходячи з інтересів дитини суд може відмовити в задоволенні заяви, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку. Аналогічний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1598цс15. Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії», рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення. У судовому засідання встановлено, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , з 03.09.2016 року, тобто по приїзду із Російської Федерації на територію України у місто Краматорськ Донецької області, по теперішній час, проживає на території України разом із своєю матір`ю, вітчимом та рідним братом. Хлопчик відвідує дошкільний навчальний заклад, різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, тобто дитина прижилась у своєму новому середовищі, а тому суд приходить до висновку про те, що його повернення до Російської Федерації, поставить здоров`я дитини під загрозу заподіяння психічно-емоційну шкоду, що створить для дитини нетерпиму обстановку. Вказані обставини вказують на високий рівень соціалізації [PERSON] , глибоку інтеграцію дитини в суспільстві за місцем проживання в місті Краматорську Донецької області та на те, що дитина прижилась у новому середовищі. Суд враховує безперечні батьківські права та законні інтереси відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , прагнення реалізації батьківських обов`язків з виховання дитини тощо. Однак при цьому суд виходить з того, що відповідні права батька не мають превалювати над правами і законними інтересами дитини, та примусова зміна способу і укладу життя, місця проживання та складу родини може призвести до негативних наслідків для неповнолітнього [PERSON] . Крім того, у судовому засіданні не встановлено, чи має позивач своє житло, чи дозволяє йому графік його роботи піклуватися дитиною, чи зможе він в достатній мірі приділяти належної батьківської опіки під час повернення дитини на територію Російської Федерації. При цьому позивачем питання щодо визначення місця проживання дитини з батьком не ставилося. Посилання позивача на вчинення перешкод відповідачкою у побаченнях з дитиною в останній період часу на території України, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки при приїзді позивача до України в м. Краматорськ Донецької області, відповідачем не здійснювались перешкоди у спілкуванні сина з батьком, відповідачем не приховувалось місце знаходження дитини. Але у зв`язку із малолітнім віком дитини час спілкування корегується, у зв`язку з його режимом дня. Щодо незаконного переміщення відповідачем неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , слід зазначити, що згідно із законодавством Російської Федерації згода одного із батьків на вивезення його дитини іншим із батьків до іншої держави не потрібна, крім того мати сина є громадянкою України. Позивачу було відомо про факт переміщення відповідачем дитини в Україну. Також, суд враховує, що відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , не повинен, за відсутності виключних обставин у даних правовідносинах, що суд встановив у ході судового розгляду, бути розлучена зі своєю матір`ю, що є значною перешкодою для її участі у вихованні малолітньої дитини у випадку повернення дитини, тобто важливою обставиною, що безпосередньо впливає на права дитини в плані забезпечення материнської опіки. Відповідач, у свою чергу, не заперечує щодо участі у майбутньому позивача у вихованні дитини, відповідач ніяким чином не перешкоджала спілкуванню батька та сина. Враховуючи викладене, баланс інтересів та прав батьків, суд приходить до висновку про наявність обставин, визначених ч. 2 ст. 12, п. а ч. 1 ст. 13, п. в ч. 1 ст. 13 Конвенції, а тому з метою дотримання Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року та з урахуванням прав та інтересів дитини, її тісного психоемоційного зв`язку із матір`ю та чутливістю в силу вікового цензу, в задоволенні позову слід відмовити. Відтак, суд, враховуючи перш за все саме інтереси дитини, які є найважливішими у справі турботи про неї та які є пріоритетним міркуванням, дійшов висновку про відмову в задоволенні заявленого позову, однак при цьому вбачає доцільним застережити наступне. Мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. У свою чергу відмова у забезпеченні повернення неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , до Російської Федерації, до [ADDRESS] не обмежує та не має тлумачитись як обмеження прав батька на участь у вихованні дитини, яке повинно вирішуватись батьками спільно (частина 1 статті 157 Сімейного кодексу України), та той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (частина 2 стаття 157 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч.ч. 2, 8 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що у задоволенні позову [PERSON] відмовлено, підстави для компенсації судових витрат , пов`язаних з розглядом цивільної справи за рахунок відповідача відсутні, у зв`язку з чим, вимоги щодо стягнення всіх судових витрат задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed