Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 листопада 2013 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] [INFO] , який проживає з позивачкою. Через подружню зраду відповідача сторони розійшлись та фактично припинили шлюбні відносини. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 12.02.2019 року шлюб між сторонами було розірвано (справа № 128/2622/18). Під час перебування в шлюбі, за спільні кошти сторони побудували житловий будинок на земельній ділянці площею 0,12 га, кадастровий № 0520682800:02:008:0318, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить відповідачу на підставі рішення 18 сесії 07 скликання від 28.03.2017 року Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). З огляду на викладене, позивачка має право на Ѕ частку спірного будинку. Наразі будівництво будинку завершене, але відповідач не подає декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, що передбачено ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». В зв`язку з тим, що замовником будівництва є відповідач, позивачка не в змозі подати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від свого імені, хоча спірний будинок будується за їх спільні кошти. Технічні характеристики будинку невідомі, оскільки на адвокатський запит про надання копії будівельного паспорту № 220 виданого відділом містобудування та архітектури Вінницької РДА від 11.05.2017 року на будівництво житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, будівельна адреса: [ADDRESS] , відділом містобудування та архітектури Вінницької райдержадміністрації листом № 01-04-182 було відмовлено у наданні таких документів через відсутність згоди відповідача на надання інформації. Відповідно до пункту 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою КМУ № 461 від 13.04.2011 року, у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта. Для належного користування часткою будинку необхідна також земельна ділянка, в зв`язку з чим, позивачка вважає за необхідне поділити зазначену вище земельну ділянку, належну відповідачу, виділивши з неї частку, необхідну для користування та обслуговування нею Ѕ частки будинку. Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. В судовому засіданні сторона позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала та суду показала, що спірний житловий будинок було побудовано під час перебування у шлюбі на спільні кошти. Будинок є повністю готовим до експлуатації, але відповідач навмисно не закінчує оформлення житлового будинку, так як не хоче його ділити. Оскільки, вона має право на Ѕ частку будинку, до неї має перейти і частина земельної ділянки під її часткою будинку необхідна для його обслуговування. В подальшому представник позивача [PERSON] адвокат Мунтян Є.В. в судове засідання не з`явивсь, однак попередньо подав до суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі, в поданій заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, оскільки згоден оформити Ѕ частину будинку на спільну дитину сторін. На визнання права власності за позивачкою не згоден. Суду показав, що земельна ділянка під будинком належить йому на праві приватизації, є його особистою власністю. Щодо будинку суду показав, що будинок був збудований на кошти, які він брав у борг у друзів на суму 25 000 доларів США. Борг повернув самостійно, вже після розлучення. На час розлучення вже було зведено стіни, дах, встановлено вікна, але внутрішніх робіт не було, він все доробляв за власні кошти. Він заселився у будинок у 2019 році. Ремонт закінчив у грудні 2018-го, вже після розірвання шлюбу. В подальшому представник відповідача [PERSON] - адвокат Галіцина В.В. подала суду заяву, за якою просить розглянути справу у її відсутність, поділити спірне майно згідно варіанту поділу по судово-будівельній експертизі (варіант № 1). Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлені наступні фактичні обставини. 01.11.2013 року сторони зареєстрували шлюб у Виконавчому комітеті Луко-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, актовий запис №27 (а.с.11). Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] [INFO] (а.с.12). Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 12.02.2019 року шлюб між сторонами розірвано (справа № 128/2622/18). Рішення набрало законної сили. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру пра власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна номер № 137705098, [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,12га, кадастровий № 0520682800:02:008:0318, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить відповідачу на підставі рішення 18 сесії 07 скликання від 28.03.2017 року Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). На адвокатський запит про надання копії будівельного паспорту № 220 виданого відділом містобудування та архітектури Вінницької РДА від 11.05.2017 року на будівництво житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, будівельна адреса: [ADDRESS] , відділом містобудування та архітектури Вінницької райдержадміністрації листом № 01-04-182 було відмовлено у наданні таких документів через відсутність згоди відповідача на надання інформації щодо нього (а.с.10). Відповідно до пункту 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою КМУ № 461 від 13.04.2011 року, у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта. Технічне обстеження проводиться суб`єктом господарювання, який має у своєму складі відповідних виконавців, що згідно із Законом України "Про архітектурну діяльність" одержали кваліфікаційний сертифікат, або фізичною особою - підприємцем, яка згідно із зазначеним Законом має кваліфікаційний сертифікат (далі - виконавці). В подальшому даний звіт зазначається в декларації про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду, додаток 5 до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Таким чином, по аналогії з самочинно збудованим об`єктом, слід буде провести технічне обстеження спірного будинку, що буде вирішено в процесі судового розгляду, оскільки у позивача доступу до спірного будинку не має. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що вказані у п. 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-71 СК України та 372 ЦК України. Як вбачається з абз. 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Також суд зазначає, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України в редакції чинного на час придбання спірного будинку. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно зі ст.71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не надав суду доказів, які заперечують вищевказані висновки суду, тому суд приймає рішення на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Суд вважає встановленим ту обставину, що спірний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] належить до спільної сумісної власності подружжя, а отже [PERSON] має право на Ѕ частку вказаного майна. Враховуючи варіанти поділу за експертним висновком Вінницького відділення КНДІСЕ № 2179/2180/2181/2182/19-21 від 27.08.2019 року, суд вважає за необхідне визнати за позивачкою право власності на 47/100 частки спірного житлового будинку, розташованого на земельній ділянці площею 0,12 га, кадастровий № 0520682800:02:008:0318, згідно варіанту 1, що міститься в додатку 1, до висновку Вінницького відділення КНДІСЕ № 2179/2180/2181/2182/19-21 від 27.08.2019 року, що позначена фіолетовим кольором - «виділ першому співвласнику 1/2 частки» (Приміщення першого поверху: 01-тамбур 3,60 м2; 02 котельня 4,59 м2; 03 коридор 17,00 м2; 04 туалет 1,80 м2; 06 кімната 12.10 м2; Приміщення другого поверху: 01 хол (частина) 24,27 м2; 05 кімната 22,09 м2). Враховуючи перехід до позивачки власності на вищевказану частку будинку, суд вважає за необхідне визнати за позивачкою право власності на частку земельної ділянки кадастровий № 0520682800:02:008:0318, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: [ADDRESS] , ( загальною площею 0,0125 га), площею 0,0341га, позначену фіолетовим кольором - «виділ першому співвласнику 1/2 частки», на план-схемі варіанту 1, що міститься в додатку 3 до висновку Вінницького відділення КНДІСЕ № 2179/2180/2181/2182/19-21 від 27.08.2019 року. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України на відповідача слід покласти судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи позивачем сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки (а.с.1).

Outcome: approved