Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

Представник позивача - адвокат Осика М.І. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька. Вимоги обгрунтовані тим, що сторони з 11.10.2008 перебували в зареєстрованому шлюбі та в них [INFO] народилася донька [PERSON] , шлюб було розірвано згідно рішення Кам`янобрідського районного суду міста Луганська від 27.03.2013. З моменту розірвання шлюбу з відповідачем малолітня донька постійно проживає разом із матір`ю на підконтрольній частині території України - у місті Горішні Плавні Полтавської області. З моменту виїзду на підконтрольну територію України, вони утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Однак, після розірвання шлюбу та до теперішнього часу відповідач будь-якої участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає, тобто ухиляється від обов`язків батька, визначених у приписах ст. 150 СК України, зокрема обов`язку піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Крім того, відповідач постійно перебуває за межами України, зокрема на непідконтрольній території, так званій «ЛНР» або на території РФ. На всі її прохання щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон, для оздоровлення, відповідач відмовляється, при цьому жодних обґрунтувань з цього приводу не наводить. Зазначений факт свідчить про безпідставне створення перешкод у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Всі її намагання вплинути на відповідача з цього приводу завершуються без аргументним ухиленням від його обов`язку щодо піклування та прийняття участі у розвитку та вихованні дитиною. Сторони в судове засідання не з`явились. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, надали заяву, в якій просять розглянути справу без їх участі, не заперечують проти заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання у справі повідомлявся належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, оскільки останнє відоме місце його проживання - м.Луганськ, яке знаходиться на непідконтрольній території України. З огляду на викладене суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, за наявними у суду матеріалами. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 12.03.2009 Кам`янобрідським відділом РАЦС Луганського міського управління юстиції, [PERSON] народилася [INFO] в м. Луганськ. Її батьком вказаний [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . (а.с.8) Позивач [PERSON] до реєстрацї шлюбу із [PERSON] 26.06.2019 мала прізвище « [PERSON] » про що свідчить свідоцтво про шлюб (а.с.13), наразі вона має паспорт [NUMBER] , що виданий 06.08.2019, відомості про неї містяться в єдиному державному демографічному реєстрі (а.с.4,5) Згідно копій довідок від 22.04.2015 №1633-918 та від 24.09.2019 №1633-5000061409 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] та [PERSON] фактично проживають в [ADDRESS] (а.с.7,9). Позивач вказує, що з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання доньки [PERSON] на підставі заочного рішення Кам`янобрідського районного суду м.Луганськ від 23.04.2013. Проте відсутня відмітка про набрання цим рішенням законної сили. Відсутні такі відомості і в Єдиному державному реєстрі до якого суд має повний доступ . Натомість долучено довідку від 26.11.2018 № 916 Кам`янобрідського районного суду м.Луганськ з символами так званої "ЛНР" в якій вказано, що рішення набрало законної сили 15.06.2013 (а.с.12) Також позивач долучив довідку від 26.09.2018 № 728 Кам`янобрідського районного суду м.Луганськ з символами так званої "ЛНР" в якій вказано, що шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення суду від 27.03.2013, що набрало законної сили 14.05.2013 (а.с.11) В єдиному державному реєстрі, до якого суд має повний доступ, наявне рішення про розірвання шлюбу між сторонами по цій справі від 27.03.2021, проте відсутні відомості про набрання ним законної сили. Судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, а надання дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду дитини без згоди батька за межі державного кордону України Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Сторони є батьками [PERSON] , яка народилася [INFO] в м. Луганськ. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 викладено правовий висновок про те, що дозвіл на виїзд за кордон дітейу супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення. Представник позивач просить надати дозвіл з дня набрання рішенням законної сили строком на три роки, при цьому не вказуючи, які країни має на меті відвідати дитина, протягом якого часу, та для яких цілей (лікування, навчання, туризм, участь у спортивних змаганнях чи творчих колективах тощо) та не надає будь-яких доказів того, що батько дитини ухиляється від надання такого дозволу. Принциповим для вирішення цієї справи є з`ясування питання про те, чи наявні підстави для надання довготриваючого багаторазового дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі позивача за відсутності згоди відповідача без зазначення країн та періодів поїздок. Суд вважає, що незазначення в позовній заяві конкретного періоду на який необхідно надати дозвіл на виїзд малолітної дитини за кордон, країну до якої відбудеться виїзд та конкретний час перебування дитини за кордоном виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дітей. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки та може створити ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Крім того суд звертає увагу позивача та його представника, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок такого виїзду, однією із важливих підстав для надання такого дозволу є зазначення країни, до якої має виїхати дитини, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон, проте позивачем визначений порядок отримання відповідного дозволу не дотримано. Отже в цій частині позовних вимог суд вважає з необхідне відмовити через їх недоведеність. Щодо вимог про надання дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду дитини без згоди батька за межі державного кордону України суд вважає їх передчасними, оскільки,судом приймається рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. При цьому суд зазначає, що позивач не позбавлений повторного права на звернення до суду з аналогічним позовом за інших обставин та доказів. Судові витрати розподілу не підлягають оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed