Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] 29.11.2021 звернулася до суду з позовом до відповідача Самари - Оріхівського ліцею про визнання незаконним та скасування наказу №117 -к/тр від 05.11.2021 року про відсторонення від виконання обов`язків і допустити її до роботи . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона працює вчителем хімії,асистентом вчителя інклюзивного класу у Самари -Оріхівському ліцеї. Вказує, що 05.11.2021 їй вручено оскаржуваний наказ про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати на час усунення причин,що зумовили відсторонення, хоча в наказі не вказано причину відсторонення. Стверджує, що відповідач при винесенні наказу керувався нормативним актом МОЗ № 2153 від 04.10.2021 " Про затвердження Переліку професій , виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" , який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 року за № 1306/36928, який вступив у законну дію лише 07.11.2021 року . Вказує, що порушено її право на працю, оскільки у неї постійно незаконно вимагали на роботі медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID -19 , спричиненої короновірусом SARS -CoV-2 . Зазначає, що оскаржуваний наказ мотивований відсутністю у неї відповідного щеплення та відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України, але в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції , ні в будь-якому іншому документі , що підписаний між нею та відповідачем такого зобов`язання з її боку немає, так само ,як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення з роботи з цих підстав. Покликається, що наказ незаконний та підлягає скасуванню , оскільки суперечить ст. ст. 8,19, 43,64 Конституції України,ст. 23 Загальної декларації прав людини (ООН,1948 рік), ст. 1 Європейської соціальної хартії ,ст. 6 Міжнародного пакту про економічні,соціальні і культурні права (ООН,1966 рік), правових позицій Конституційного Суду України в рішеннях від 22.09.2005 № 5-рп/2005,від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 № 23-рп /2010, від 11.10.2011 № 10-рп/2011, не запроваджено військовий чи надзвичайний стан. Стверджує, що на даний час не встановлено Законом окремого порядку про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від КОВІДУ -19 та відповідно до Дорожньої карти з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID -19 , спричиненої короновірусом SARS -CoV-2 , затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я від 24.12.2020 № 3018 ( у редакції наказу 09.02.2021 № 213 ) , вакцинація від коронавірусної хвороби в Україні є добровільною для усіх груп населення та професійних груп. Позивачка просить задовольнити позов. Ухвалою суду від 02.12.2021 року відкрито провадження у справі. До суду 16.12.2021 року надійшов відзив на позовну заяву із долученням копії контракту директора , витягу з протоколу № 1 педагогічної ради НВК "ЗОШ 1-111 ступеня -дитячий садок" с.Самари -Оріхові від 31.08.2021 , копію наказу Міністерства охорони здоров`я України ( далі МОЗ ) № 2153 від 04.10.2021 із підписом позивачки про ознайомлення з ним. Представник відповідача директор навчального закладу Халамай Є.О. вказує, що позовні вимоги є необгрунтованими. Ствердила, що наказ № 117 к/тр про відсторонення від роботи позивачки видано 05.11.2021 ( п`ятниця) про відсторонення від роботи з 08.11.2021 року, оскільки позивачкою не здійснено обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID -19. Окрім того, відповідачка зазначила, що з квітня 2021 року у закладі проводилося інформування про необхідність щеплення проти COVID -19 з метою забезпечення права здобувачів на безпечне освітнє середовище, права на якісну освіту в умовах пандемії . Поряд з цим , враховуючи вимоги чинного законодавства України винесла оскаржуваний наказ . Ухвалою суду від 28.12.2021 року до участі в справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Самарівську сільську раду Ковельського району Волинської області. Позивачка [PERSON] 26.01.2022 звернулася до суду із заявою про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача директор Самари - Оріхівського ліцею Халамай Є. 10.01.2022 звернулася до суду про розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнає. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача сільський голова Маргес М. 31.12.2021 звернувся до суду із клопотанням розглянути справу без їх участі, позовні вимоги не визнають. За таких встановлених обставин, відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України суд розглядає справу у відсутності учасників судового розгляду за наявними письмовими матеріалами. Суд, дослідивши подані документи, дійшов наступного висновку. Відповідно до 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З матеріалів справи встановлено, що позивачка [PERSON] працює вчителем хімії,асистентом вчителя інклюзивного класу у Самари -Оріхівському ліцеї, що підтверджується копією її трудової книжки [NUMBER] від 20.09.2005 року, історичною довідкою про перейменування навчального закладу с.Самари -Оріхові № 45 від 28.11.2021 року (а.с.7-8,10). Позивачку [PERSON] неодноразово повідомлялась роботодавцем про намір відсторонення останньої від роботи у зв`язку із відмовою від вакцинації проти проти COVID -19 працівника закладу загальної середньої освіти на період дії карантину, що стверджується долученими копіями документів представником відповідача директором навчального закладу Халамай Є.О. - витягом з протоколу № 1 педагогічної ради НВК "ЗОШ 1-111 ступеня -дитячий садок" с.Самари -Оріхові від 31.08.2021 , копією наказу Міністерства охорони здоров`я України ( далі МОЗ ) № 2153 від 04.10.2021 із підписом позивачки про ознайомлення з ним ( а.с. 26-29), повідомленням № 2 від 05.10.2021 [PERSON] про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID -19, з яким вона ознайомлена 05.11.2021 та не надала документ про щеплення від COVID -19 або довідку про абсолютні протипоказання ( а.с.9). Таким чином,вказана обставина - відмова від вакцинації проти COVID -19 [PERSON] , як працівника закладу загальної середньої освіти на період дії карантину, відповідно до ст. 82 ЦПК України, судом визнаються, як така, що не підлягає доказуванню, оскільки сторони їх визнали. Разом з тим, суд вважає доведеним ту обставину, що позивачка ознайомлена з наказом МОЗ від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», що підтверджено копією вказаного наказу МОЗ , на якому є підпис позивачка про її ознайомлення , відповідно до якого вона підлягає обов`язковому профілактичному щеплення проти COVID -19, що підтверджено її підписом ( а.с. 29). Відповідно до постанови КМУ № 1236 від від 9 грудня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - постанова КМУ№ 1236) на роботодавця покладено лише контрольну функцію, а не обов`язки по організації масової вакцинації працівників. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем було вжито заходів аби довести до відома позивачки інформацію про те, що вона, як працівник закладу загальної середньої освіти, підлягає обов`язковій вакцинації проти COVID-19, а у випадку ухилення чи відмови від вакцинації її буде відсторонено від роботи у встановленому законом порядку. Директором Самари Оріхівського ліцею Халамай Є.О., повноваження якої підтверджується контрактом із Самарівською сільською радою від 29.06.2021 , історичною довідкою № 45 від 28.11.2021 (а.с. 10,21-25), 05 листопада 2021 року видано наказ №117-к/тр про відсторонення позивачку [PERSON] , вчителя хімії, асистента вчителя інклюзивного класу від роботи з 08 листопада 2021 року без збереження заробітної плати до усунення причин, що його зумовили (а.с.6). Вказаний наказ виданий відповідно до ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», п.19 постанови Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 № 1096 " Про внесення змін до постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236, пунктом 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 " Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторн6ої хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" . Позивачка [PERSON] 05 листопада 2021 року ознайомлена з даним наказом про що свідчить підпис останньої (а.с. 8). Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається,зокрема в інших випадках, передбачених законодавством. У визначенні поняття «законодавством» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. За вимогами ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно із затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90) Положенням про Міністерство охорони здоров`я України головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (далі - МОЗ). Наказом МОЗ України від 5.02.2020 за N 521 Перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено розділом «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39 такого змісту: «COVID-19». Поряд з цим, наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19,спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; Відповідно до примітки до Переліку № 2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070). Крім того, Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ України № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731) Відтак, відповідач видавши оспорюваний наказ № 117-к/тр про відсторонення [PERSON] , застосував відсторонення позивачки від роботи, оскільки це прямо передбачено на законодавчому рівні. Так, зокрема, відповідно до постанови КМУ № 1236 (в оновленій редакції) саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України,частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Крім того, суд звертає увагу, що за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, роботодавець може бути притягнений до адміністративної відповідальності за бездіяльність щодо невиконання контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень. Працівники ж в свою чергу, мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 2 КЗпП). Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, викладеними у пункту 10 Постанови від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП). Оскільки норми щодо примусової вакцинації в законодавстві України не міститься, тому діюче законодавство у разі відсутності обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу, а оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується. Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19) зазначено, що «відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Таким чином суд вважає, що роботодавець в особі директора навчального закладу Халамай Є.О. , з метою забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пандемією правомірно прийняла рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивачки [PERSON] .. Стосовно посилань позивачки про те, що до неї застосували дисциплінарне стягнення, порушено її право на працю без введення військового та надзвичайного стану, що порушує норми Конституції України, не відповідність ст. 29 Закону України " Про захист від інфекційних хвороб" не заслуговує на увагу враховуючи вищенаведене та беручи до уваги наступне. Позивачка [PERSON] суду не надала доказів щодо наявності у неї абсолютних протипоказань, згідно наказу МОЗ № 2153 , до проведення профілактичних щеплень, що встановлюється сімейним або лікуючим лікарем, що фіксується у висновоку про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтерміновання через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.Окрім цього, на даний час вона не здійснила щеплення проти COVID-19, тобто доводиться її ухилення від такого щеплення. Право на медичну таємницю закріплене в Основах законодавства України про охорону здоров`я. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Право на таємницю про стан здоров`я, закріплене у статті 286 ЦК України. Разом з тим, інформації про COVID-сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в українському законодавстві немає. Відтак, COVID-сертифікат не є медичною таємницею. Також судом враховується практика Верховного суду, який стверджує наступне (постанова від 10.03.2021р. у справі №331/5291/19): «Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим». Крім цього, Європейський суд у своїй діяльності, дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві та налогошує, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання. (див. Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13), Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, Сальветті проти Італії, № 42197/98, 9 липня 2002 р., Маттер проти Словаччини, № 31534/96, 5 липня 1999 р. Соломахін проти України від 15 березня 2012 року, заява № 24429/03) Отже, держава, встановивши відсторонення працівників освіти від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві. З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ України від 19.07.95 № 133 належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції. Дійсно, відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення та обрано саме такий шлях позивачкою для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивачки на працю, визначеного ст.43 Конституції України, оскільки за позивачкою зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження позивачки було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей. Що стосується вимоги позивача про поновлення позивачки у виконанні трудових обов`язків, слід зазначити наступне. В законодавстві відсутнє визначення поняття «відсторонення від роботи», на практиці відсторонення від роботи означає призупинення трудових правовідносин (тимчасове увільнення працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і, в свою чергу, тимчасове увільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання та відповідно, сплачувати заробітну плату. Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) в даній справі за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. З врахуванням викладеного суд дійшов переконання, що вимога позивачки про поновлення позивачки у виконанні трудових обов`язків не підлягає до задоволення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Інші твердження позивачки [PERSON] стосовно визнання незаконним та скасування оскаржуваного наказу і допущення її до роботи не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеним. Отже, на підставі досліджених у справі доказів та аналізу норм чинного законодавства , суд дійшов висновку, відмовити у задоволенні позову. За таких обставин, на підставі положень ст.141 ЦПК України витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed