Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною у якій просить суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі в сумі 3640,05 грн., також просить стягнути грошову компенсацію за невикористану відпустку за період 2020-2021 рр. в сумі 5824,08 грн., також стягнути з відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення та моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 20.05.2021 рішенням Карлівського районного суду було вирішено скасувати наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» № 50 від 14.05.2021 року та поновити [PERSON] на посаді завідувача складом Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» з 15.05.2020 року, стягнути з ТОВ «Україна» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 травня 2020 року по 20 травня 2021 року в розмірі 66491,58 грн., з вирахуванням всіх належних податків та зборів. Дане рішення суду підлягало негайному виконанню в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць. 21.05.2021 з примірником рішення позивач з`явилася до відповідач для вирішення питання про поновлення на роботі, однак, охороною не була допущена до приміщення, тому була змушена звертатися до відповідача з цього питання письмово, а також до виконавчої служби. 10.06.2021 позивачку було поновлено на посаді завідувача складом ТОВ «Україна» з 15.05.2020. Того ж дня позивачка звільнилася за власним бажанням. На виконання вищезазначеного рішення суду, було сплачено з вирахуванням всіх належних податків та зборів середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 66491,58 грн. інших виплат відповідач не проводив, в тому числі й за період перебування позивача на посаді завідувача складу з 21.05.2021 по 10.06.2021. Жодних розрахунків при звільненні відповідач не надавав. При звільненні позивача 10.06.2021 відповідач порушив норми закону, внаслідок чого повинен сплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі в сумі 3640,05 грн, грошову компенсацію за невикористану відпустку за період 2020-2021 рр. в сумі 5824,08 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Разом з тим, внаслідк протиправних дій відповідача, позивачці завдано моральної шкоди, вона була змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини, позивач зазнала душевних страждань , насідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Позивачка оцінює завдану їй моральну шкоду у 10000,00 грн., яку вона просить стягнути з відповідача. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали вимоги позову, просили задовольнити. Позивачка пояснила, що зверталася до підприємства 21.05.2021, але її не впустили навіть на територію підприємства. Вона була змушена звертатися до ВДВС та з ними. 10.06.2021 прибула до підприємства. 02.09.2021 з нею розрахувалися через виконавчу службу за рішенням суду від 20.05.2021. Позивачка вважає розмір моральної шкоди обґрунтованим. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав у раніше поданому відзиві. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 20.05.2021 рішенням Карлівського районного суду по справі №531/869/20 було вирішено скасувати наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» № 50 від 14.05.2021 року та поновити [PERSON] на посаді завідувача складом Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» з 15.05.2020 року, стягнути з ТОВ «Україна» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 травня 2020 року по 20 травня 2021 року в розмірі 66491,58 грн., з вирахуванням всіх належних податків та зборів (а.с.17-19). В частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць рішення підлягало негайному виконанню. 09.09.2021 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №66555655 з примусового виконання вищевказаного рішення (а.с.14). 22.05.2021 позивачка зверталася до директора ТОВ «Україна» з письмовою заявою (а.с.12), у якій вона зазначила, що 21.05.2021 її було не допущено на територію підприємства, тому направляє рішення суду від 20.05.2021 для виконання та поновлення її на роботі, для можливості приступити до виконання своїх трудових обов`язків. Просила надати їй письмову відповідь. З наданої копії трудової книжки (а.с.7-9) вбачається, що 10.06.2021 позивачку було поновлено на попередній посаді, відповідно до наказу №8 від 10.06.2021. Запис №23 від 11.05.2020 визнано недійсним. Того ж дня, позивачка звільнилася за власним бажанням (а.с.15). Стаття 43 Конституції України у відповідності зі ст.23 Загальної декларації прав людини проголошує право кожного на працю, що включає у себе можливість заробляти собі на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується. Визначаючи право на працю як основу життєдіяльності людини, Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян (ст.ст.43,44,45,46) і визначає, що основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення, принципи регулювання праці та занятості визначаються законами України (п.6 частини першої ст.90 Конституції України). Основним законом, який закріпляє право на працю та шляхи його реалізації, є Кодекс законів про працю України. Статтею 2 КЗпП України одночасно передбачено і право громадянина на працю і право на отримання за працю заробітної плати не нижче встановленого державою мінімального розміру. Працівники реалізують право на працю шляхом укладання трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч.8 ст.235 КЗпП). Статтею 236 КЗпП визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100. Рішенням Карлівського райсуду від 20.05.2021 встановлено розмір середнього заробітку позивача за день роботи в сумі 242,67 грн. З 21.05.2021 по 10.06.2021 налічується 15 робочих днів, а відтак, сума стягнення за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі складає 3640,05 грн. Пунктом 2 ч.1 ст.9 ЗУ «Про відпустки» визначено, що час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Під час звільнення позивача 10.06.2021 їй не виплачувалася відповідачем грошова компенсація за всі не використані дні щорічної відпустки за період 2020-2021 р.р. тривалістю 24 дні, в порушення вимог ч.1 ст.24 ЗУ «Про відпустки». Так, сума грошової компенсації за невикористану відпустку складає 5824,08 грн. Також, відповідачем не проведено повний розрахунок при звільненні позивача. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. З урахуванням зазначеного з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення, що становить 45621,96 грн. Тож суд приходить до висновку, що до стягнення з відповідача на користь позивачки, підлягає: середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі в розмірі 3640, 05 грн.; грошова компенсація за невикористану відпустку в розмірі 5824, 08 грн.; середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення в розмірі 45621, 96 грн., з вирахуванням всіх належних податків та зборів. Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд задовольняє їх частково, виходячи с наступного. Згідно до ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності ( втому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушені стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно приписів ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд наголошує, що будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Відповідно до роз`яснень, що містить п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, якщо право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, положень Цивільного кодексу та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно п.3 Постанови, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За роз`ясненнями п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин. Згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Зважаючи на те, що діями відповідача було порушено законні права та інтереси позивачки, чим їй було завдано моральну шкоду. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із засад справедливості, добросовісності та розумності, і визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою. Тому, суд приходить до висновку про доцільність визначення розміру морального відшкодування позивачу у розмірі 2000 грн. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, затримки розрахунку при звільненні, грошової компенсації за невикористану відпустку задовольняються судом у повному обсязі; позовні вимоги про стягнення моральної шкоди суд задовольняє частково - на 20%, тому в порядку ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2270,00 грн. та на користь позивачки слід стягнути сплачений судовий збір пропорційно задоволеній частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, що становить 181,60 грн.

Outcome: partial