Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

В листопаді 2021 року на адресу Роздільнянського районного суду Одеської області надійшла вищевказана цивільна справа. Стислий виклад позиції позивача. [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просила позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно їх неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , батьком якого є відповідач, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 22.09.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №242. Оскільки спільне життя на склалося, рішенням суду 27.10.2016 року шлюб було розірвано. На даний час дитина - [PERSON] проживає з позивачем та повністю знаходиться на її утриманні, оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо належного утримання дитини, в результаті чого станом на 01.10.2021 року заборгованість [PERSON] по аліментам складає 90 631, 45 грн. Крім того, відповідач після припинення спільного життя та розірвання шлюбу не цікавиться життям дитини, не приймає участі в утриманні та вихованні дитини, грубо ігнорує свої батьківські обов`язки. Жодного разу не вчинив дії щодо спілкування з дитиною, що підтверджується поясненнями свідків, актами обстеження, та іншими документами, які є додатками до цивільного позову. Вказане, на думку позивача, є підставою для позбавлення відповідача батька батьківських прав, оскільки вказані обставини суперечать інтересам дитини. Стислий виклад заперечень відповідача. Відповідач [PERSON] та третя особа в підготовче судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, у встановлений судом строк відзив на позов не подали, при цьому на адресу суду повернулося рекомендоване повідомлення з позначкою про те, що відповідач відсутній за вказаною адресою. Крім того, суд повідомляв відповідача про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на веб-порталі судової влади України за веб-адресою: http://rz.od.court.gov.ua/sud1524/gomadyanam/csz. Заяви, клопотання. 11.01.2022 року на адресу суду надійшла заява від позивача, згідно якої остання просила проводити підготовче провадження без її участі. 02.02.2022 року на адресу суду надійшла заява від позивача, згідно якої остання підтримує позовні вимоги, просить розгляд справи провести без її участі, та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Третя особа надала суду висновки про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, просили справу розглянути без їх участі. Процесуальні дії у справі. 09 червня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 30). 11.01.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданим 22.09.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області, [PERSON] народився [INFO] , про що 22.09.2011 року складено відповідний актовий запис №242, батьки: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с. 5). Згідно Акту обстеження умов проживання від 25.10.2021р. [PERSON] дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] , де створені належні умови для забезпечення та виховання дитини та до складу її сім`ї входять: [PERSON] , [PERSON] (син), [PERSON] (батько позивача) (а.с. 11). 27.10.2016 року заочним рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с. 3-4). 20 липня 2012 року рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення сином [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] (а.с. 6). Згідно з розрахунком заборгованості по аліментам на дитину складеного державним виконавцем Устіч О.О. заборгованість [PERSON] по аліментам станом на 01.10.2021 року складає 90 631,45 грн (а.с. 7-10). З характеристики зі школи вбачається, що дитиною - [PERSON] опікується мати, батько [PERSON] жодного разу не приходив до школи, не відвідував батьківські збори, не спілкувався з класним керівником у будь-яких спосіб (а.с.12). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Роздільнянської міської ради від 15 грудня 2021 року № 472, з метою захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його дитини - [PERSON] , [INFO] . Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами статей 76-81 ЦПК України, засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положення частини першої статті 280 ЦПК України визначають, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Частина 8 статті 7 СК України визначає, що сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Положення статті 150 СК України регламентують, що батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, тощо. Статтями 18, 27 «Конвенції про права дитини» (ратифікованої постановою ВР України №789-XII від 27 лютого 1991 року) встановлено, що батьки несуть загальну та однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частина 1 статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Положення частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначають, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Крім того, суд зазначає, що позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 753/2025/19) в постанові від 06 травня 2020 року, зазначив, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Дослідивши фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, оцінивши аргументи сторін по справі, суд прийшов до висновку щодо наявності підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок у постанові від 29 липня 2021 року (справа № 686/16892/20), згідно якого позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Під час повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, судом встановлено, що батько дитини - [PERSON] дійсно, на протязі значного проміжку часу не забезпечує свою дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною, що призводить до порушень нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. При цьому, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відповідач не з`являвся до зали судових засідань, жодних заяв, клопотань не подав. На підставі встановлених обставин, суд прийшов до висновку, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками відносно виховання дитини, що підтверджується матеріалами справи, та наразі змінити поведінку останнього у кращу сторону неможливо. Європейський суд з прав людини у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Також, положення статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначають, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім того, статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, чергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Судовий збір сплачений позивачем у повному обсязі при зверненні до суду та тому розподілу не підлягає. На підставі статей 7, 150, 164, 165 СК України,

Outcome: approved