Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

14 вересня 2021 року [PERSON] , звернувся до суду із позовом про припинення стягнення аліментів з батька, з яким проживає дитина та стягнення аліментів з матері дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем у період з 25.03.2005 року по 05.03.2021 рік. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З позивача на користь відповідача стягнуті аліменти за рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.08.2013 року у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% від щомісячного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Їхня спільна донька [PERSON] з жовтня 2020 року проживає з ним, у зв`язку із чим він несе додаткові витрати на утримання дитини, оскільки сплачує аліменти на її утримання, які отримує відповідач. У зв`язку з тим, що донька [PERSON] мешкає разом з позивачем, останній вважає, що існують всі підстави для припинення сплати аліментів на утримання доньки [PERSON] , та стягнення з відповідача на його користь аліменти на утримання доньки у розмірі ј частини від доходу відповідача. Ухвалою суду від 28 вересня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням учасників справи. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених в позові, наполягали на задоволенні вимог. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення. Пояснила, що донька [PERSON] проживає з нею, вона займається її вихованням, матеріальним забезпеченням, дозвіллям, лікуванням. У судовому засіданні їй стало відомо, що без її згоди позивач зареєстрував місце проживання доньки у бабусі, де він також зареєстрований, але фактично не проживає. Періодично донька, за її згодою, навідує бабусю та залишається з ночівлею на декілька днів поспіль. Позивач взагалі не мешкає у м. Кривому Розі. Більше року тому створив нову родину, з якою проживає у іншому місті, у якому офіційно працевлаштований. Просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є матір`ю позивача. З листопада 2021 року разом з нею проживає її онука [PERSON] , 2005 року народження. Вона займається її вихованням, забезпечує матеріально. Позивач за місцем реєстрації не проживає, він мешкає у місті Запоріжжі з іншою родиною. Будь-якої матеріальної допомоги на утримання своєї доньки позивач та відповідач не надає. Іноді позивач приїздить в гості у м. Кривий Ріг та спілкується зі своєю донькою. Періодично онука їздить в гості до малолітньої сестри, яка мешкає з матір`ю. Стосунки у онуки та її матері нормальні. Періодично відповідач купує речі доньці. Крім цього нещодавно онука відпочивала з матір`ю - відповідачем у справі, за кордоном. Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2013 року, яке набрало законної сили 30 вересня 2013 року, з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, стягнуті аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 % від щомісячного прожиткового мінімуму для відповідного віку дитини, щомісячно, починаючи з 29 липня 2013 року до виповнення дітям повноліття. (а.с.14). [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 11.08.2021, що підтверджується довідкою Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Довгинцівської районної в місті ради (а.с.17). Відповідно до Акту, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] мешкає разом із матір`ю [PERSON] не менше ніж 15-20 днів на місяць за адресою: [ADDRESS] , а інший час мешкає у бабусі за адресою: [ADDRESS] (а.с.47) Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття і закріплене у ст.180 СК України, ст.27 Конвенції про права дитини. Згідно зі ст.ст.141, 180 СК України, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Як слідує з положень ст.181 СК України, аліменти на утримання дитини стягуються на користь того з батьків, з ким проживає дитина. Слід також зауважити, що відповідно до ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до положень ч.2 ст.18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способом захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є припинення правовідношення, до якого належить також припинення права на аліменти. Згідно з ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Статтею 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тобто, закон пов`язує виникнення права на зміну чи припинення розміру аліментів зі зміною матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів, якщо такі обставини виникли після ухвалення рішення про стягнення аліментів. Отже, враховуючи встановлений ч.1 ст.81 ЦПК України обов`язок доказування, у справах про зміну чи припинення розміру аліментів позивач повинен довести як наявність обставин, передбачених ст.192 СК України, так і те, що ці обставини виникли після ухвалення рішення про стягнення аліментів та існують на момент звернення з позовом. Відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Приймаючи рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену в § 54 рішення у справі «HUNT v. UKRAINE» № 31111/04 від 07 грудня 2006 року, де зазначено, що «… між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». Так, в ході судового розгляду не знайшов підтвердження належними, допустимими та достатніми в їх сукупності доказами той факт, що неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] проживає разом із батьком [PERSON] . Суд відхиляє доводи позивача щодо проживання з ним доньки, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та здобутими у судовому засіданні доказами з пояснень свідка. Відтак, суд дійшов висновку, що тимчасове перебування та проживання неповнолітньої дитини [PERSON] разом з бабусею [PERSON] не суперечить чинному законодавству та разом з тим не може слугувати підставою для припинення стягнення аліментів з батька та стягнення аліментів з матері на його користь. Згідно зі ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. За змістом ст. 160 Сімейного кодексу України якщо батьки дитини проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу позивач та відповідач мешкають окремо. Спільна донька [PERSON] станом на час розгляду справи досягла шістнадцятирічного віку, тому має право визначити своє місце проживання. Суд дійшов висновку, що перебування та тимчасове проживання дитини [PERSON] разом зі своєю бабусею є волевиявленням дитини і не суперечить закону. Згідно зі ст. 257 Сімейного кодексу України баба, дід, прадід мають право спілкуватись зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прадідом, прабабою своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Окрім цього, матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б вказувати, що позивач звертався до органу опіки та піклування або ж суду з вимогами визначення місця проживання дитини разом з батьком. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, діючої на Україні з 27 вересня 1991 року "держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей". Згідно ст.ст. 180-182 СК України, батьки зобов`язані матеріально утримувати своїх неповнолітніх дітей, при цьому при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інших обставин, що мають істотне значення, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як вбачається з ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Доводи позивача, що дитина перебуває на утриманні батька, вихованням дитини займається виключно батько, суд не може прийняти до уваги, оскільки перебування дитини на повному утриманні позивача, а також доказів проживання дитини разом із позивачем, матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доводи позивача, що дитина перебуває на утриманні батька, вихованням дитини займається виключно батько, суд не може прийняти до уваги, оскільки доводи позивача грунтуються на припущеннях та матеріали справи не містять доказів на підтвердження позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги не обґрунтовані та не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed