Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Онойка М.М. звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач, на підставі договору купівлі-продажу, є власником квартири [ADDRESS] . Станом на 02.11.2021 року зазначена квартира перебувала у власності відповідача [PERSON] в розмірі 1/3 частини та у власності [PERSON] в розмірі 2/3 частини. В зазначеній квартирі була зареєстрована та і досі знаходиться на реєстраційному обліку відповідач [PERSON] , яка фактично на даний час в квартирі не проживає. Позивач вказує, що відповідно до договору купівлі-продажу від 02.11.2021 року, який було укладено між [PERSON] (покупцем) та [PERSON] , [PERSON] (продавцями), вона придбала зазначену квартиру, та умовами договору було обумовлено, що всі зареєстровані особи до 06.11.2021 року будуть зняті із реєстраційного обліку. Станом на 06.11.2021 року [PERSON] знялась із реєстраційного обліку, однак, відповідач з реєстраційного обліку в обумовлені договором строки не знялась, та фактично в квартирі не проживає. Звернувшись до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської РДА в м. Києві, позивачу було відмовлено у знятті відповідача із реєстраційного обліку. В телефонній розмові відповідач повідомила позивача про те, що перебуває на території Російської Федерації, продовжувати термін дії паспорта громадянина України та повертатись на територію України немає наміру. Посилаючись на викладене, а також те, що позивач є законним власником квартири, відповідач не є членом її родини, та вона зобов`язана нести тягар утримання майна з розрахунку, що в ньому зареєстрована особа, яка в квартирі фактично не проживає, а тому позивач вимушена звернутися до суду із даним позовом та просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 26.11.2021 року, у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представник позивача після відкриття провадження у справі, надіславши до суду інформацію про зареєстрованих осіб в квартирі, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. Відповідач відзив на позов до суду не подала, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.11.2021 року, позивач [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] . Позивач зареєстрована і фактично проживає у зазначеній квартирі. За умовами укладеного між [PERSON] (покупцем) та [PERSON] , [PERSON] (продавцями), договору купівлі-продажу сторонами було обумовлено, що всі зареєстровані особи в квартирі до 06.11.2021 року будуть зняті із реєстраційного обліку. Однак, позивач вказує та судом встановлено, що станом на 19.11.2021 року відповідач [PERSON] з реєстраційного обліку в обумовлені договором строки не знялась, та фактично в квартирі не проживає. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", - закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Позивач вказує, що відповідач без поважних причин у квартирі не проживає, не є членом її сім`ї, за умовами договору зобов`язалась знятись з реєстраційного обліку у вказаній квартирі, однак, цього не зробила, та факт реєстрації відповідача в квартирі на даний час порушує права позивача, як законного власника. Суд звертає увагу на те, що в ході розгляду справи доказів на спростування доводів позивача з боку відповідача суду надано не було, як і не надано доказів на підтвердження поважності причин не проживання у квартирі, яка на праві власності належить позивачу, та безпідставності позовних вимог в цілому. Згідно із ст. 150 ЖК України, а також відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, в силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.ст. 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач фактично в квартирі не проживає, позивач на даний час є законним власником житлового приміщення, до складу сім`ї позивача відповідач не входить, та доводи позивача жодними доказами зі сторони відповідача не спростовано, а відтак суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved