Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Представник Харківської міської ради - Артамонов Олександр Віталійович звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поляк Дмитро Васильович, Одинадцята Харківська державна нотаріальна контора Харківського міського нотаріального округу Зімницька Вікторія Павлівна про визнання правочинів недійсними, визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади міста Харкова, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування рішень державних реєстраторів прав на нерухоме майно. Позовна заява мотивована тим, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2018 року позовні вимоги [PERSON] до Харківської міської ради про встановлення факту смерті та факту проживання однією сім`єю задоволено. Встановлено факт смерті [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої на момент смерті за адресою [ADDRESS] , що настала [INFO] в м. Харкові. Встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] більше п`яти років з 2011 року до дня її смерті та визнано її спадкоємцем четвертої черги за законом після померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої на момент смерті за адресою: [ADDRESS] . Не погодившись із вказаним рішенням Харківська міська рада подала апеляційну скаргу. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 24 липня 2018 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 квітня 2018 року № 673, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляком Д.В., спірну квартиру придбав [PERSON] , про що було внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 40824425 від 26 квітня 2018 року. За змістом вказаного договору купівлі-продажу [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що у постанові від 24 липня 2018 року Апеляційного суду Харківської області судом не встановлено підстав для спадкування [PERSON] після смерті [PERSON] , то відсутні і підстави для встановлення факту смерті спадкодавця за заявою позивачки. У зв`язку з чим рішення суду було скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. Вважає, що [PERSON] не мала права укладати договір купівлі-продажу, оскільки не мала права власності на спірну квартиру, як і не мала законних підстав для отримання свідоцтва про право на спадщину. Зазначає, що відповідно до положень частини четвертої статті 82 ЦПК України ХМР звільнена від доказування тієї обставини, що договір купівлі - продажу є недійсним, так як це встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили. При цьому спірними договорами купівлі-продажу вирішуються інтереси ХМР, які випливають з встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою та набуття за територіальною громадою права власності на спадкове майно. Позивач вказує на те, що відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 46759624 від 14 лютого 2017 року заведена спадкова справа за номером 60241736 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 квітня 1997 року № 164 власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 05 липня 2017 року № 1605, наданої дільницею № 10 КП «Жилкомсервіс», квартира [ADDRESS] ізольована, складається з двох кімнат, житловою площею 26,50/42,70 кв. м., розташована на 6 поверсі 10-ти поверхового житлового будинку. В квартирі [ADDRESS] була зареєстрована [PERSON] з 12 вересня 1979 року, яка знята у зв`язку зі смертю. Відповідно до акту обстеження від 06 серпня 2018 року № 252/18, складеним дільницею № КП «Жилкомсервіс» на даний час в квартирі жодної зареєстрованої особи немає. З поквартирної картки (форма Б) вбачається, що у квартирі [ADDRESS] були зареєстровані та проживали: [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до довідки про нарахування і оплати житлово-комунальних послуг заборгованість з квартирної плати в період з 01 січня 2017 року по 08 серпня 2018 року становить 709,14 грн. Вказує на те, що наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] унеможливлює Харківську міську раду вільно володіти, користуватись та розпоряджатись нею, що зумовлює необхідність скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно в судовому порядку. У зв`язку з тим, що постановою Апеляційного суду Харківської області від 24 липня 2018 року по справі № 638/8583/17 скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2018 року, тобто відмовлено у визнанні права власності на квартиру [ADDRESS] , що свідчить про незаконне укладання договору купівлі продажу між [PERSON] та [PERSON] і реєстрація права власності за останнім, що в свою чергу унеможливлює визнання квартири [ADDRESS] відумерлою спадщиною, витребування її від добросовісного набувача [PERSON] на користь Харківської міської ради та скасування рішень державних реєстраторів прав на спірну квартиру за [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, Харківська міська рада просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № 673 від 26 квітня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Поляком Д.В., за змістом якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] ; визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за територіальною громадою міста Харкова в собі Харківської міської ради у порядку визнання спадщини відумерлою; витребувати квартиру [ADDRESS] із чужого незаконного володіння від добросовісного набувача [PERSON] на користь Харківської міської ради; скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Поляка Д.В., № 40824425 від 26 квітня 2018 року про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі- продажу № 673 від 26 квітня 2018 року; скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно нотаріуса Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Харківського міського нотаріального округу Зімницької В.П., № 40775803 від 24 квітня 2018 року про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-204 від 24 квітня 2018 року; стягнути солідарно з відповідачів на користь Харківської міської ради судові витрати зі сплати судового збору. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 грудня 2019 року вищевказана цивільна справа передана в провадження судді Омельченко К.О. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2020 року відкрито провадження в цивільній справі за позовом Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поляк Д.В., Одинадцята Харківська державна нотаріальна контора Харківського міського нотаріального округу Зімницька В.П. про визнання правочинів недійсними, визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади міста Харкова, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування рішень державних реєстраторів прав на нерухоме майно, в порядку загального позовного провадження. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 березня 2021 року визначено головуючого суддю (суддю-доповідача) Яковлеву В.М., у зв`язку з відрахуванням зі штату судді [PERSON] у зв`язку зі смертю, розпорядження № 02-06/637 від 19 березня 2021 року. Матеріали цивільної справи № 638/20198/19 передано в провадження судді Яковлевої В.М. 29 березня 2021 року. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поляк Д.В., Одинадцята Харківська державна нотаріальна контора Харківського міського нотаріального округу Зімницька В.П. про визнання правочинів недійсними, визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади міста Харкова, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування рішень державних реєстраторів прав на нерухоме майно за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. 02 червня 2020 року, 15 квітня 2021 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Скриннік І.А. подав до суду відзив на позовну заяву та 12 серпня 2021 року письмові заперечення, в яких просив у задоволенні позову відмовити повністю. Відзив мотивовано тим, що після смерті [PERSON] 06 вересня 2016 року Харківська міська рада з того часу у встановленому законом порядку із заявою про визнання спадщини відумерлою в порядку окремого провадження до суду не зверталась. Рішення суду про визнання спадщини відумерлою та передачі квартири до територіальної громади м. Харкова на момент укладення договору купівлі - продажу квартири від 26 квітня 2018 року, який позивач просить визнати недійсним, також було відсутнє. Позивач не навів обгрунтування підстав недійсності договору купівлі-продажу, які передбачені статтею 203 ЦК України. Договір купівлі - продажу, який оспорює позивач, не суперечить Цивільному кодексуУкраїни, як і іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Правочин вчинений у формі, встановленій законом, а також спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Права та інтереси Харківської міської ради при укладенні оскаржуваного договору купівлі-продажу не порушені, вона не була та не є власником спірного майна, рішення суду про визнання спадщини відумерлою відсутнє, що є підставою для відмови у позові. Посилання позивача на те, що судом у іншій справі були встановлені обставини неправомірності визнання права власності на квартиру та відсутності у продавця права на продаж є безпідставними і спростовуються судовими рішеннями, які надані самим позивачем. Безпідставними також є вимоги про витребування квартири з чужого незаконного володіння від добросовісного набувача [PERSON] , з огляду на ті обставини, що Харківська міська рада не є власником спірної квартири, [PERSON] придбав квартиру за оплатним договором купівлі - продажу, сплативши значні кошти за її придбання. На момент продажу [PERSON] була її власником, що підтверджується реєстрацією права власності, здійсненої на підставі свідоцтва про право на спадщину. Крім того, у квартирі, що була придбана [PERSON] , який є добросовісним набувачем, постійно проживають також члени сім`ї дружина - [PERSON] , неповнолітній син - [PERSON] , визнання недійсним договору та витребування квартири призведе до порушення «принципу пропорційності», оскільки покладатиме надмірний тягар на особу, яка є добросовісним набувачем майна. З вимогами про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, його скасування Харківська міська рада не зверталась. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2021 року клопотання представника Харківської міської ради Закревського А.О. про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору задоволено. Залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. Продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі на 30 днів. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2021 року поновлено представнику Харківської міської ради Закревському А.О. строк на подання клопотання про витребування доказів. Клопотання представника Харківської міської ради Закревського А.О. про витребування доказів задоволено. Витребувано з Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори інформацію чи звертався хто -небудь із заявами про прийняття спадщини або відмовою від прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , [INFO] , та чи видавалось свідоцтво про право на спадщину, а також витяг зі спадкового реєстру та реєстру заповітів; витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Поляка Д.В. копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 26 квітня 2018 року № 673, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляком Д.В. за номером 40824425 від 26 квітня 2018 року за змістом якого [PERSON] продала, а [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS] . Закрито підготовче провадження у справі за позовом Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] треті особи: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поляк Д.В., Одинадцята Харківська державна нотаріальна контора Харківського міського нотаріального округу, [PERSON], [PERSON] , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визнання правочинів недійсними, визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади міста Харкова, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування рішень державних реєстраторів прав на нерухоме майно. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, у повному обсязі та просив їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Скриннік І.А. проти задоволення позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити повністю. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином у встановленому законом порядку відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Треті особи: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поляк Д.В., Одинадцята Харківська державна нотаріальна контора Харківського міського нотаріального округу Зімницька В.П. [PERSON], [PERSON], Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином і в установленому законом порядку відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Будь - яких заяв та клопотань з процесуальних питань, зокрема про відкладення розгляду справи, до суду не подавали. 12 серпня 2021 року третя особа [PERSON] подала до суду письтмові пояснення, у задоволенні позову просила відмовити повністю. Від Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Харківського міського нотаріального округу до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. Відповідно до вимог частини першої - третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Суд враховує, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. З метою недопущення надмірної тривалості судового провадження, правових підстав для подальшого відкладення розгляду справи суд не вбачає. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить таких висновків. Судом встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 46759624 від 14 лютого 2017 року заведена спадкова справа за номером 60241736 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 квітня 1997 року № 164 власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 05 липня 2017 року № 1605, наданої дільницею № 10 КП «Жилкомсервіс», квартира [ADDRESS] ізольована, складається з двох кімнат, житловою площею 26,50/42,70 кв. м., розташована на 6 поверсі 10-ти поверхового житлового будинку. В квартирі [ADDRESS] була зареєстрована [PERSON] з 12 вересня 1979 року, яка знята у зв`язку зі смертю. Відповідно до акту обстеження від 06 серпня 2018 року № 252/18, складеним дільницею № КП «Жилкомсервіс» на даний час в квартирі жодної зареєстрованої особи немає. З поквартирної картки (форма Б) вбачається, що у квартирі [ADDRESS] були зареєстровані та проживали: [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до довідки про нарахування і оплати житлово-комунальних послуг заборгованість з квартирної плати в період з 01 січня 2017 року по 08 серпня 2018 року становить 709,14 грн. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2018 року позовні вимоги [PERSON] до Харківської міської ради про встановлення факту смерті та факту проживання однією сім`єю задоволено. Встановлено факт смерті [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої на момент смерті за адресою [ADDRESS] , що настала [INFO] в м. Харкові. Встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] більше п`яти років з 2011 року до дня її смерті та визнано її спадкоємцем четвертої черги за законом після померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої на момент смерті за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 квітня 2018 року № 673, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляком Д.В., спірну квартиру придбав [PERSON] , про що було внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 40824425 від 26 квітня 2018 року. За змістом вказаного договору купівлі-продажу [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Постановою Апеляційного суду Харківської області від 24 липня 2018 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно з частиною першою та другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати на його ефективність з точки зорустатті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Аналіз статті 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України дозволяє зробити висновок, що недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У частині першій та другій статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зазначено про те, що відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Cтаттею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20). Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має існувати в момент вчинення правочину та має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину, що узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2020 року у справі № 522/25151/14-ц (провадження № 61-101св19), постанові Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Матеріали справи свідчать, що відповідно до договору купівлі - продажу від 26 квітня 2018 року № 673, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляком Д.В., [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . На підставі договору купівлі - продажу від 26 квітня 2018 року № 673, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляком Д.В., було внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 40824425 від 26 квітня 2018 року. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-204 від 24 квітня 2018 року, рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно нотаріуса Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Харківського міського нотаріального округу Зімницької В.П., № 40775803 від 24 квітня 2018 року (а. с. 15-17). Свідоцтво про право на спадщину № 1-204 від 24 квітня 2018 року не визнано недійсним та не скасовано рішенням суду. При цьому суд звертає увагу, що постановою Апеляційного суду Харківської області від 24 липня 2018 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до Харківської міської ради про встановлення факту смерті та факту проживання однією сім`єю відмовлено. Тобто, рішення набрало законної сили 24 липня 2018 року. При цьому доводи позивача про те, що відповідно до положень частини четвертої статті 82 ЦПК України ХМР звільнена від доказування тієї обставини, що договір купівлі - продажу є недійсним, так як це встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, суд не приймає з огляду на те, що ці обставини не були предметом судового розгляду, оскільки предметом розгляду вищевказаної справи було встановлення факту смерті та факту проживання однією сім`єю. Водночас слід зауважити, що рішення, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Харківської міської ради про встановлення факту смерті та факту проживання однією сім`єю було ухвалено пізніше, а саме 24 липня 2018 року . Отже, ні свідоцтво про право на спадщину [PERSON] , ані реєстрація її права власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право на спадщину визнані недійсними чи скасовані у встановленому законом порядку на час укладення спірного договору купівлі - продажу не були. За таких обставин на момент укладення спірного договору купівлі - продажу № 673, а саме 26 квітня 2018 року, який позивач просить визнати недійсним, право власності [PERSON] було зареєстровано у встановленому законом порядку на підставі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, посилання позивача на те, що [PERSON] не мала права укладати договір купівлі-продажу, оскільки не мала права власності на спірну квартиру, також не знайшли свого підтвердження. Отже, неправомірності будь - яких дій або недотримання нотаріусом вимог чинного законодавства на момент укладення cпірного правочину встановлено не було. Таким чином, реєстрація права власності була проведена нотаріусом відповідно до законодавчо встановленої процедури, а відтак право власності на спірну квартиру було набуто [PERSON] правомірно. Позивачем не наведено жодних інших підстав, які визначені статтею 203 ЦК України, для визнання договору купівлі - продажу недійсним. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Правочин вчинений у формі, встановленій законом, а також спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК України, Харківською міською радою не надано. На підставі викладеного суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу № 673 від 26 квітня 2018 року. Стосовно позовних вимог про визнання права власності, визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади міста Харкова, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування рішень державних реєстраторів прав на нерухоме майно суд зазначає таке. Відповідно до положень статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою статті 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від соби, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі статтею 388 ЦК України у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Добросовісне придбання згідно зі статтею 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст. 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року по справі № 2-4352/11 (провадження № 61-12731св18) та від 20 березня 2019 року № 521/8368/15-ц (провадження № 61-12731св18) за подібних обставин справи зроблено висновок, що «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням». Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. У частинах першій та третій статті 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади, то й відповідно права на нерухоме майно, яке входить до складу такої спадщини, підлягають державній реєстрації. Згідно статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном». Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West AllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не грунтується на розумних підставах. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Частина перша статті 182 ЦК України визначає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з абз. 3 частини другої статті 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Добросовісний набувач не може відповідати за бездіяльність влади. Факт незаконного відчуження не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, але є підставою для відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Суд враховує презумпцію правомірності правочину, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , водночас, виходить з принципів добросовісності, справедливості та розумності, чинності та виконуваності договору (правочину), а також з непорушності права власності добросовісного набувача [PERSON] . На час розгляду справи та ухвалення рішення спірна квартира належала та належить [PERSON] , та, як було встановлено судом вище, право власності на яку було зареєстровано у встановленому законом порядку, правових підстав для скасування якого судом не встановлено. Водночас, територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради не набула статусу власника спірної квартири, а приписами статті 388 ЦК України встановлено право власника майна на захист порушеного права шляхом його витребування з чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України. Як встановлено судом, [PERSON] є добросовісним набувачем квартири, зареєстрований та проживає у зазначеній квартирі, утримує її, сплачує комунальні послуги. Крім того, суд враховує, що у спірній квартирі зареєстровані також члени сім`ї: дружина - [PERSON] , [INFO] , неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] . Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Відповідно до статті 3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства», визначено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Враховуючи положення Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Сімейного Кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства», можна зробити висновок, що чинне законодавство України вимагає здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей, забороняє зменшення житлової площі або погіршення умов проживання дітей. Кожній дитині гарантується захист гідності та найкраще забезпечення її інтересів. Відповідно до преамбули Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства в Україні визначається як загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні, встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Суд зазначає, що права відповідача [PERSON] , як власника спірної квартири, у разі витребування будуть порушені у контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так і його права, як власника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Більше того, у спірній квартирі мешкає неповнолітня дитина і має істотний зв`язок із житлом. Для дитини ця квартира є звичайним середовищем, де є все необхідне для її гармонійного розвитку, виховання та проживання. Витребування квартири безумовно вплине на його права, суперечить його інтересам, а також порушує гарантії збереження права дитини на житло. Відомості про те, що дитина є власником або має право користування в іншому приміщенні відсутні. Наслідки, які можуть виникнути у разі задоволення позову для відповідача не є співмірними з метою захисту прав ХМР, [PERSON] померла у вересні 2016 році, однак ХМР з того часу не вживала заходів на збереження за собою відумерлої спадщини, з вимогами про визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади міста Харкова не зверталась, спірний правочин було укладено у 2018 році. За таких обставин інтереси відповідача, як власника квартири, та неповнолітньої дитини, перевищують інтереси позивача. Отже, задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири у [PERSON] , який є добросовісним набувачем, не може вважатися пропорційним та таким, що не порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Враховуючи, що судом не встановлено неправомірності набуття права власності спірної квартири за [PERSON] , а добросовісність набуття права власності презюмується, якщо не доведено зворотнього, [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, тому підстави для витребування у нього спірного майна відсутні. Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 199/4343/17, провадження № 61-36669св18. Таким чином, у задоволенні позовних вимог про визнання права власності за територіальною громадою міста Харкова в особі ХМР у порядку визнання спадщини відумерлою, витребування майна із чужого незаконного володіння необхідно відмовити. На підставі викладеного та враховуючи встановлені вище фактичні обставини, суд доходить висновку також про відсутність правових підстав для скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Поляка Д.В., № 40824425 від 26 квітня 2018 року про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу № 673 від 26 квітня 2018 року; рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно нотаріуса Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Харківського міського нотаріального округу Зімницької В.П., № 40775803 від 24 квітня 2018 року про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-204 від 24 квітня 2018 року. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що докази є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Та іншими обставинами, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed