Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що 28 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, за яким позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 27200 грн., а позичальник зобов`язався у строк до 28 січня 2021 року включно у порядку та на умовах, передбачених цим договором, повернути позикодавцю таку суму грошових коштів, що підтверджується розпискою позичальника про отримання 27200 грн. Відповідно до п. 3 укладеного договору позика повертається частинами в національній валюті, починаючи з серпня 2020 року кожного місяця до 28 числа включно в сумі не менш 1200 грн. на один календарний місяць та сплачується на банківський рахунок позичальника або готівкою. За п. 12 такого Договору у випадку прострочення позичальником оплати частки з суми позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 30% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Станом на 11 жовтня 2021 року позичальником не здійснено жодного платежу на виконання зобов`язань по договору позики, внаслідок чого виникла заборгованість з позики у розмірі 27200 грн. та штрафу в сумі 55080 грн., а всього 82280 грн. Оскільки між сторонами наявне невиконане грошове зобов`язання, то на підстави ст. 625 ЦК з відповідачки просив на підставі уточнених позовних вимог стягнути 3% річних від простроченої суми в розмірі 2339,20 грн. На підставі викладеного, з урахуванням уточненої позовної заяви, представник [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 28 липня 2020 року в загальному розмірі 84619,20 грн., стягнувши з відповідачки на користь позивача також понесені ним судові витрати. Суд зазначає, що на підставі уточненої позовної заяви вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 27200 грн. за договором позики, укладеним 15 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] , внаслідок спадкування спадщини померлої [INFO] [PERSON] донькою спадкодавця, [PERSON] , були виключені представником позивача. Ухвалою суду від 25 жовтня 2021 року в рахунок забезпечення позову було накладено арешт на 1/3 частку кв. [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Ані позивач, [PERSON] , ані його представник, адвокат Царьова О. С., в судове засідання не з`явились, надавши заяву з проханням вирішити спір за їх відсутності, при цьому повністю підтримуючи уточнені позовні вимоги, які просили суд задовольнити, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка, [PERSON] , у судове засідання за невідомих суду причин не з`явилась повторно, будучи про час та місце розгляду справи повідомленою належним чином відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК. Отже, за ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд встановив, що 28 липня 2020 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено договір позики грошей, за яким позикодавець передав у власність позичальнику кошти в розмірі 27200 грн., які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 28 січня 2021 року в порядку та на умовах, передбачених цим договором. Позика повинна повертатися частинами у національній валюті, починаючи з серпня 2020 року, кожного місяця до 28 числа в сумі не менше 1200 грн. (а. с. 20-21). При цьому сторони в договорі позики грошей від 28 липня 2020 року погодили, що у випадку прострочення позичальником оплати щомісячної частки з суми позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 30% від суми простроченого платежу, тобто 1200 грн., за кожен день прострочення (п. 12 договору). Судом також встановлено, що відповідно до письмової розписки від 28 липня 2020 року [PERSON] отримала від [PERSON] гроші в розмірі 27200 грн., які зобов`язалась повернути до 28 січня 2021 року (а. с. 22). Належність на праві власності [PERSON] 1/3 частки кв. [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності від 3 вересня 2008 року № [NUMBER] підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 1 грудня 2008 року. З наданої 4 листопада 2021 року суду приватним нотаріусом Одерій А. С. копії спадкової справи № 135/2021 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що спадщину [PERSON] фактично успадкувала рідна донька спадкодавця, [PERSON] , яка також була зареєстрована на момент смерті [PERSON] разом зі спадкодавцем в кв. [ADDRESS] . При цьому матеріали вказаної спадкової справи також містять претензію [PERSON] , як кредитора спадкодавця (а. с. 44-57). На підставі ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підставі ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 (десять) разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, то відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За ст. 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики та його умов. Суд зазначає, що за своєю сутністю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 8 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц. Зважаючи на викладені законодавчі норми та правові висновки Верховного Суду, суд дійшов переконання, що в судовому засіданні було підтверджено, що за письмовим договором позики грошей від 28 липня 2020 року, укладеним між сторонами по справі, а також за письмовою розпискою [PERSON] від 28 липня 2020 року відбулась передача з боку [PERSON] на користь відповідачки коштів у сумі 27200 грн. При цьому суд зазначає, що [PERSON] не надала суду доказів на підтвердження проведення нею з позивачем розрахунку по договору позики грошей від 28 липня 2020 року згідно із порядком та умовами такої угоди, тобто щомісячного повернення частини позики у національній валюті в сумі щонайменше 1200 грн. Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК. З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума боргу за договором позики грошей від 28 липня 2020 року у національній валюті в розмірі 27200 грн. За ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі розрахунку представника позивача 3% річних за ч. 2 ст. 625 ЦК через порушення [PERSON] вимог договору позики грошей від 28 липня 2020 року вбачається, що у відповідачки перед позивачем мається заборгованість з 3% річних в сумі 2339,20 грн., з яким суд погоджується повністю, оскільки він відповідає вимогам закону. Суд вказує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. На підставі ч. 1, 2 ст. 551 ЦК предметом неустойки може бути грошова сума, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому за ч. 3 ст. 551 ЦК розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до наданого суду позивачем розрахунку штрафу за порушення виконання відповідачкою умов договору позики грошей від 28 липня 2020 року вбачається, що загальна сума штрафу у розмірі 30% від суми простроченого платежу в сумі 1200 грн. за кожний день прострочення такої суми через не проведення оплати [PERSON] таких щомісячних платежів на користь [PERSON] за умовами п. 12 договору позики грошей від 28 липня 2020 року становить 55080 грн. Дослідивши наданий суду позивачем розрахунок штрафу в розмірі 30%, суд погоджується із ним повністю, враховуючи встановлені договором позики грошей від 28 липня 2020 року суму щомісячного мінімального платежу позичальника та розмір передбаченого договором штрафу, зважаючи на кількість днів, починаючи з наступного дня наявності прострочення відповідачкою щомісячного повернення частини позики до 28 січня 2021 року включно. Натомість, суд вказує, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному законом або договором розмірі майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Наприклад, такими правилами є правила про неустойку. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. 3 ст. 551 ЦК про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Отже, право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. При цьому закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Отже, він може бути несправедливим щодо боржника, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов суд може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку за ст. 625 ЦК, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Таким чином з урахуванням\~конкретних обставин справи, суд може зменшити загальний розмір відсотків штрафу як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання відповідачки. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року по справі № 902/417/18. Враховуючи наведене мотивування та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру штрафу, що підлягає стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, суд бере до уваги те, що прострочення щомісячних мінімальних платежів [PERSON] перед [PERSON] становить на момент винесення рішення загалом розмір отриманої відповідачкою позики в сумі 27200 грн., на яку позивач нарахував більше ніж у два рази суму штрафу в розмірі 55080 грн. Отже, з огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум штрафу, враховуючи, що такий розмір не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, а виконання зобов`язання [PERSON] за договором позики також було забезпечено належною відповідачці часткою кв. [ADDRESS] , то суд вважає пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам справи, необхідність обмежити розмір штрафу до суми 27200 грн., задовольнивши в цій частині позовні вимоги [PERSON] частково. Зважаючи на викладене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача боргу за договором позики від 28 липня 2020 року в сумі 27200 грн., 3 % річних в сумі 2339,20 грн. та штрафу в сумі 27200 грн., що загалом становить 56739,20 грн. На підставі ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідачки підлягають стягненню витрати [PERSON] зі сплати судового збору відповідно до частки задоволених судом позовних вимог, що дорівнює відповідно 1021,39 грн. (454 + 567,39 = 1021,39).

Outcome: partial