Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

Позиція сторін у справі У травні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПрАТ «Магазин «Будинок меблів» про поновлення на роботі. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що сторони перебували у трудових відносинах. 08 лютого 2019 року позивачу була вручена трудова книжка із записом про те, що 08 лютого 2019 року його звільнено за власним бажанням, відповідно до наказу № 10к від 08 лютого 2019 року. Позивач зазначає, що не писав та не подавав заяву про звільнення, також йому не було надано наказу про звільнення для ознайомлення. Представник відповідача подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що позивач вводить суд в оману, адже 08 лютого 2019 року він особисто підписав та подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 08 лютого 2019 року. На підставі заяви позивача відповідачем видано наказ № 10к від 08 лютого 2019 року про звільнення, з яким позивач ознайомився, про що свідчить його підпис у наказі. Цього ж дня, з позивачем проведено остаточний розрахунок по заробітній платі та видано трудову книжку, що підтверджується його підписом в Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Представником позивача подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що 08 лютого 2019 року позивач не підписував власноручно заяву на звільнення, оскільки не мав поважних причин щодо свого звільнення. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2019 року витребувано докази у ПрАТ «Магазин «Будинок меблів». Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2019 року клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі задоволено, призначено у справі судову почеркознавчу експертизу. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2020 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, на час проведення експертизи зупинено провадження у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 вересня 2021 року поновлено провадження у справі. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 08 лютого 2019 року позивачем написано на ім`я Генерального директора ПрАТ «Магазин «Будинок меблів» Н. Ю. Корабльової заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Наказом ПрАТ «Магазин «Будинок меблів» від 08 лютого 2019 року № 10-к [PERSON] , маляра 6 розряду відділу ІТС, звільнено з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України та заяви [PERSON] . У наказі міститься підпис позивача про ознайомлення із наказом 08 лютого 2019 року. Згідно з відомістю на виплату готівки № 25 в міжплатіжний період лютого 2019 року, позивачу виплачено грошові кошти в сумі 4 882, 39 грн, про отримання яких міститься відповідний підпис. З книги обліку руху трудових книжок і вкладників до них ПрАТ «Магазин «Будинок меблів» вбачається, що 08 лютого 2019 року позивач отримав трудову книжку, про що поставив підпис. Згідно з висновком експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 19 серпня 2021 року № СЕ-19-21/12360-ПЧ, підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис» у Заяві про звільнення від 08 лютого 2019 року, виконаний [PERSON] . Позиція суду та оцінка аргументів сторін Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45 КЗпП України). Положеннями статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Отже, стаття 38 КЗпП України зобов`язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин. При цьому, за змістом статті 38 КЗпП України право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує обов`язку роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави. При цьому сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини. Аналогічний висновок викладно Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/2642/16-ц (провадження № 61-14726св18) та у постанові від 07 липня 2021 року у справі № 661/1601/20 (провадження № 61-14982св20). Таким чином не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що його не могло бути звільнено до спливу двотижневого строку, адже відсутні поважні причини такого звільнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач підписав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, а відтак роботодавець виконав вимоги статті 38 КЗпП України та звільнив його в обумовлений сторонами строк - 08 лютого 2019 року, в межах двотижневого строку. Доводи сторони позивача про те, що він не підписував заяву про звільнення від 08 лютого 2019 року спростовані висновком експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 19 серпня 2021 року № СЕ-19-21/12360-ПЧ.

Outcome: dismissed