Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

23 листопада 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій, подавши її у новій редакції та фактично змінивши предмет позову до початку першого судового засідання, посилаючись на ст. ст. 24, 43, 64, 92 Конституції України, ст. ст. 21, 46, 103 КЗпП України, просить: - визнати незаконним та скасувати наказ директора Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 4 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області «Про відсторонення від роботи [PERSON] » від 08 листопада 2021 року №141-К/тр; - допустити до роботи [PERSON] вихователя групи продовженого дня Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №4 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області з 08 листопада 2021 року; - стягнути з Управління освіти і науки Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 08 листопада 2021 року до дня прийняття судового рішення по даній справі; - стягнути з Управління освіти і науки Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору 1816 гривень та 10000 гривень витрат на професійну правничу допомогу. Позов обґрунтовується тим, що позивач працює на посаді вихователя групи продовженого дня Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 4 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області. 02.11.2021 їй було вручене повідомлення від 01.11.2021 № 03 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, відповідно до якого запропоновано до 08:00 години 08.11.2021 надати директору закладу документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень про проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України від 16.09.2011 №595. Оскільки позивач не надала жодного із зазначених документів, то наказом директора Славутицького ЗЗСО № 4 [PERSON] було видано наказ від 08.11.2021 № 141-К/тр, яким позивача відсторонено від роботи з 08.11.2021 на час закінчення дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території країни гострої респіраторної хвороби COVID -19 на строк до здійснення щеплення без збереження заробітної плати. З наказом позивач ознайомлена 08.11.2021. Вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на наступне. Зазначає, що відсторонення працівників від роботи відбулося на підставі протиправних (незаконних) нормативно-правових актів, які підлягають скасуванню: постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID -19, спричиненої коронавірусом SARS CoV-2» (зі змінами) та наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Запровадження обов`язковості щеплень проти COVID -19 для працівників закладів освіти та відсторонення їх від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 суперечить Конституції України, міжнародним правовим актам та спеціальним законам, які регулюють спірні питання. Відповідно до ст. 2-1 КЗпП України будь-яка дискримінація у сфері праці, пряме або непряме обмеження прав працівників не допускається. У пункті 7.3.1. Резолюції 2361 (2021) Парламентська асамблея Ради Європи рекомендує забезпечити, щоб ніхто не піддавався дискримінації за те, що не пройшов вакцинацію. Зауважує, що Дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні в 2021-2022 роках, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 24.12.2020 №3018, передбачено, що така вакцинація буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп. Згода пацієнта є необхідною для застосування методів діагностики, профілактики та лікування, що передбачено ст.43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 №2801-ХІІ. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено виключний перелік обов`язкових щеплень: від туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору, а профілактичне щеплення (вакцинація) проти коронавірусної хвороби COVID-19 цією нормою не передбачено. Вважає, що наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 за змістом не відповідає ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», яка передбачає можливість запровадження обов`язкових профілактичних щеплень проти інших інфекційних хвороб для працівників інших професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, оскільки встановлює обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної (а не інфекційної) хвороби для працівників закладів (а не професій). Оскаржуваний наказ суперечить положенням ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині наданих повноважень Міністерству охорони здоров`я України здійснювати регулювання правових відносин щодо встановлення обов`язкових профілактичних щеплень саме з урахуванням категорії працівників, які належать до певних професій відповідно до класифікатора. Посилається на ст.64 Конституції України та зазначає, що обмеження конституційних прав та свобод людини може встановлюватися виключно Конституцією і законами України, зокрема, в умовах воєнного або надзвичайного стану, який на даний час в Україні не запроваджено. Зазначає, що ст. 46 КЗпП України не передбачено право роботодавця відсторонити працівника через відмову вакцинуватися від COVID-19. Позивач вказує на порушення процедури відсторонення від роботи, оскільки її не було повідомлено за два місяці про зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення відповідно до ст.103 КЗпП України та директором Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №4 не узгоджено такі зміни з первинною профспілковою організацією даного закладу, членом якої вона є. Також зазначає, що в разі встановлення судом порушення ст.46 КЗпП України, з роботодавця підлягає стягненню середня заробітна плата за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП України). З наведених підстав просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді від 29 листопада 2021 року позовну заяву було залишено без руху та позивачу надано строк десять днів для усунення недоліків. Ухвалою судді від 06 грудня 2021 року, після усунення недоліків, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 05 січня 2022 року. 21 грудня 2021 року від відповідача Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 4 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги заперечує, просить відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з таких підстав. Вказує, що ст. 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначає карантин як адміністративні та медико - санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб. Відповідно до ст. 29 цього Закону карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS CoV-2» наразі є чинною. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я щодо захисту населення від інфекційних хвороб затверджує санітарно-протиепідемічні правила і норми, методи обстеження та лікування хворих, діагностики та профілактики інфекційних хвороб, розробляє санітарні норми, методи профілактики інфекційних хвороб, інші нормативно-правові акти у межах повноважень, визначених законом. 04 жовтня 2021 року з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, Міністерством охорони здоров`я України видано наказ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» за № 2153, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за №1306/36928. З огляду на наявність державної реєстрації, можна стверджувати, що Міністерство юстиції України зробило висновок про відповідність його вимогам ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає право на повагу до приватного і сімейного життя, а також практиці Європейського суду з прав людини. Вказаний наказ був чинним на момент видання наказу про відсторонення позивача від роботи та є чинним на даний час. Зауважує, що виходячи зі змісту Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153, обов`язкова вакцинація працівників не є абсолютною, оскільки вакцинації підлягають працівники у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, а тому твердження позивача про дискримінацію є недоречними. Крім цього, преамбулою наказу визначено, що щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS CoV-2, працівники підлягають лише на період дії карантину, а тому немає потреби вносити гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS CoV-2, окремо до календаря щеплень, який згадується у ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Вважає хибною думку позивача про існування лише шести видів обов`язкових профілактичних щеплень, названих у ч.1 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 12 цього Закону України працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. Відповідно до пунктів 2, 3 Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.08.2014 №551) обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. Тобто і Закон України, і наказ Міністерства охорони здоров`я України чітко визначають, що обов`язковим профілактичним щепленням проти інфекційних хвороб є щеплення і від інших інфекційних хвороб, крім дифтерії кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу. Також відповідно до п. 3 Календаря профілактичних щеплень в Україні у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби. Вказує, що позивач помилково тлумачить визначення працівників, коло яких передбачене наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153, оскільки нормотворець мав на увазі працівників закладів освіти всіх професій. Звертає увагу на те, що наказ про відсторонення позивача від роботи вчинений відповідно до вимог п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236, який набув чинності 08.11.2021. За змістом ст.46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативно-правовим актом. Одним з таких актів є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», який встановлює безальтернативність відсторонення від роботи. Відсторонення від роботи тягне за собою невиплату заробітної плати, однак це є прямим наслідком особистого вибору позивача відмовитися виконувати законний обов`язок, метою якого є захист здоров`я. Зазначає, що задоволення позову працівника про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в зв`язку з відстороненням, можливе лише за умови порушення ст.46 КЗпП України. Зауважує, що відсторонення від роботи позивача жодним чином не змінює діючі умови її оплати праці та не впливає на інші істотні умови праці, які залишаються незмінними як то вимоги до спеціальності, кваліфікації, посада, посадовий оклад і надбавки, режим роботи (в разі допуску до неї) та інше. Тому відсторонення працівника від роботи не передбачає необхідність попередження його про це за два місяці. З урахуванням викладеного, зазначає, що керівник Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №4 мала законні підстави та зобов`язана була видати наказ про відсторонення позивача від роботи. 28 грудня 2021 року від представника позивача-адвоката Дубовик Н.М. до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в яких вона наполягає на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково зазначає, що аналіз положень частин третьої та четвертої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» дає підстави для висновку, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань. Оскільки рішення про відсторонення працівника прийнято у формі постанови Кабінету Міністрів України та у спосіб, що не відповідає вимогам п.1 ст. 92 Конституції та ст. 12 Закону України « Про захист населення від інфекційних хвороб», і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, до спірних правовідносин не можуть застосовуватися положення постанови Кабінету Міністрів України та при вирішенні спору необхідно застосувати норми ст. ст. 43, 64, 92 Конституції України, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, які відмовилися від вакцинації проти COVID-19. Ухвалою суду від 05 січня 2022 року за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі співвідповідача Управління освіти і науки Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, виключивши його зі складу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору в зв`язку з чим судове засідання було відкладено на 28 січня 2022 року. У призначене судове засідання позивач [PERSON] та її представник-адвокат Дубовик Н.М. не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. На електронну адресу суду від позивача надійшла заява, в якій вона просила проводити судове засідання за відсутності її та представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити . Відповідач Славутицький заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 4 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області свого представника у судове засідання не направив, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Через канцелярію суду надійшла заява директора закладу Резан О.М. про розгляд справи за відсутності представника відповідача, просила відмовити у задоволенні позову. Відповідач Управління освіти і науки Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області свого представника у судове засідання не направило, про дату, час і місце судового засідання повідомлене належним чином, своїм правом на подання відзиву не скористалося. Через канцелярію суду надійшла заява т. в. о. начальника управління Живець Л.В. про розгляд справи за відсутності представника управління, відзив на позовну заяву, поданий Славутицьким закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №4, підтримала, просила відмовити у задоволенні позову. У поданій заяві також зазначила, що наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 є чинним та постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 дію карантинних обмежень встановлено до 31.03.2022. Представник третьої особи Славутицької міської організації Профспілки освіти і науки України Савенко А.В. в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Через канцелярію суду подав заяву, в якій просив проводити судовий розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Відповідно до частин 1, 3 статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з частиною 3 статті 12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працює в Славутицькому закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 4 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області на посаді вихователя групи продовженого дня з 03 вересня 2019 року відповідно до наказу від 03.09.2019 №110-К/тр (а.с.23). Зазначені обставини також підтверджені записом № 19 трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] , копію якої долучено до матеріалів справи (а.с.24-28). За результатами медичного огляду позивача [PERSON] , проведеного 30 серпня 2021 року, її визнано придатною до роботи ( а. с. 29-31). 02 листопада 2021 року під особистий підпис позивач отримала від директора Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 4 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області повідомлення від 01.11.2021 № 03 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, в якому вказано надати до 08:00 08 листопада 2021 року документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595. У вказаному повідомленні позивач [PERSON] своїм підписом підтвердила факт ненадання нею документу про профілактичне щеплення від COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання станом на 08.11.2021 та вказала, що додає пояснювальну записку ( а.с.33). Крім того, у позовній заяві позивач [PERSON] також зазначила, що жодного з вищевказаних документів вона не надала. У пояснювальній записці на ім`я директора Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №4 [PERSON] вказала, що має право на таємницю про стан її здоров`я та медичні процедури, а тому не надаватиме таку інформацію (а.с.34). Відповідно до наказу директора Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 4 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області від 08.11.2021 №141 - К/тр «Про відсторонення від роботи [PERSON] » позивача відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року на час закінчення дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території країни гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, без збереження заробітної плати. У преамбулі наказу зазначено: ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст.\~12\~Закону України\~«Про захист\~населення від\~інфекційних\~хвороб» від 06.04.2000 № 1645-ІІІ, п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236, наказ Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153. Підставою до наказу вказано повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 [PERSON] від 02.11.2021 № 03. Позивач ознайомилась з наказом під особистий підпис 08.11.2021 та зазначила на ньому «заперечую» (а. с. 35). Згідно з довідкою про доходи від 08.11.2021 № 152 Управління освіти і науки Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області загальна сума доходу позивача за період з 01.05.2021 по 31.10.2021 становить 43678,44 гривень (а. с. 36). Відповідно до\~статті 46\~КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством. За змістом даної статті допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18). Офіційне тлумачення терміну «законодавство» надано Конституційним Судом України у рішенні від 09.07.1998 №12-рп/98 у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення ч. 3 ст. 21 КЗпП України (справа про тлумачення терміну «законодавство»). Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство» потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Тобто Конституційний Суд України фактично став на позицію тлумачення поняття «законодавство» у широкому значенні. Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ, як обов`язкові і такі, що включені до календаря щеплень, визначені профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу. Водночас частина 2 цієї статті передбачає, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Отже, з аналізу статті 46 КЗпП України у системному логічному зв`язку з частиною 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» вбачається, що частина 2 статті 12 вказаного Закону саме і є тим іншим випадком, передбаченим законодавством, коли допускається відсторонення працівника від роботи у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень в порядку, встановленому законом. Виходячи із зазначеного, посилання позивача на те, що стаття 46 КЗпП України не передбачає право роботодавця відсторонити працівника через відмову вакцинуватися від COVID -19 суд визнає необґрунтованими. Крім того, суд не погоджується з доводами позивача про те, що частиною 1 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не передбачено обов`язкове профілактичне щеплення проти коронавірусної хвороби COVID-19, оскільки частина 2 цієї ж статті визначає, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. Водночас гостра респіраторна вірусна інфекція COVID-19 відповідно до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.07.1995 № 133 зі змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2020 №521 «Про внесення зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб», віднесена до особливо небезпечних інфекційних хвороб. За Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за № 1306/36926, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, зокрема, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності (п.3). Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 № 1096 були внесені зміни та доповнення до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до пункту 41-6 якої зобов`язано керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства\~охорони\~здоров`я\~України\~від 04\~жовтня\~2021р.\~№\~2153 (далі Перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12\~Закону України\~«Про захист\~населення від\~інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої\~статті 1\~Закону\~України\~«Про\~оплату\~праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Отже, Міністерство охорони здоров`я України мало всі підстави запровадити обов`язкову вакцинацію проти нових інфекційних хвороб. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16.01.2020 № 463-ІХ заклад загальної середньої освіти - юридична особа, основним видом діяльності якої є освітня діяльність, що провадиться на певному рівні (рівнях) повної загальної середньої освіти. Судом встановлено, що Славутицький заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №4 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області має статус юридичної особи ( а.с.32,176-177). Відповідно до пункту 1.1. Статуту Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №4 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, затвердженого рішенням Славутицької міської ради від 18.01.2021 №82-2-VIII, дана юридична особа є закладом загальної середньої освіти, що забезпечує надання початкової, базової середньої та профільної середньої освіти (а.с.178-202). Організація роботи у закладі для його працівників регламентована Правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно до яких працівники закладу зобов`язані, зокрема, дотримуватися вимог техніки безпеки і охорони праці, виробничої санітарії, передбачених відповідними правилами та інструкціями (п.4.2.); адміністрація закладу зобов`язана забезпечувати дотримання в закладі санітарно-гігієнічних норм і правил, безпеки співробітників і учнів (п. 5.7.) ( а.с.37-53). Крім того, між адміністрацією та Первинною профспілковою організацією Славутицької загальноосвітньої школи І-Ш ступенів № 4 Славутицької міської ради Київської області укладено Колективний договір на 2018-2022 роки ( а. с. 54-108). Як вбачається\~з довідки\~від 16.11.2021\~№01-35,\~ [PERSON] \~є членом\~ Славутицької\~міської організації\~Профспілки працівників\~освіти і\~науки України\~та перебуває\~на обліку\~у первинній\~Профспілковій організації\~закладу загальної середньої освіти № 4 І-ІІІ ступенів м. Славутича ( а.с.109). Позивач працює в Славутицькому закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №4 на посаді вихователя групи продовженого дня, а тому дія наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 поширюється на неї як працівника закладу загальної середньої освіти. Відповідно до підпункту 1 пункту 11 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до органів юстиції та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12 квітня 2005 року № 34/5, (далі-Порядок) державна реєстрація нормативно-правового акта здійснюється, якщо нормативно-правовий акт відповідає Конституції та законодавству України. Наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за №1306/36928, постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19» є чинними, оскільки судове рішення про їх протиправність та нечинність не ухвалювалось. Отже, на час спірних правовідносин (08.11.2021) вони є такими, що відповідають Конституції та законодавству України. Крім того, преамбула наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 містить посилання на статтю 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та статтю 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Статтею 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.09.1992 №2801-ХІІ передбачено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, у тому числі й позивача, зокрема, піклуватися про своє здоров`я та, у передбачених законодавством випадках, проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Як вже зазначалося судом, стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб » передбачає обов`язковість профілактичних щеплень проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу, що включаються в календар профілактичних щеплень, але водночас і містить вимогу щодо обов`язковості профілактичних щеплень від інших відповідних інфекційних хвороб для працівників окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб та відсторонення таких працівників від роботи у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень. Вищевказані положення Закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я» та Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» неконституційними не визнавалися, а тому є такими, що відповідають Конституції України. Таким чином, з аналізу зазначених правових норм можна зробити висновок, що наказ директора Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №4 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області Резан О.М. «Про відсторонення від роботи [PERSON] » від 08.11.2021 № 141-К/тр винесений на підставі чинних Законів України, діючих постанов Кабінету Міністрів України, оскільки судове рішення про їх протиправність та нечинність не ухвалювалося, та наказу Міністерства охорони здоров`я України, який пройшов державну реєстрацію та відповідно є нормативно - правовим актом, обов`язковим до виконання. Матеріалами справи підтверджується, що директор Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №4 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області Резан О.М. наказом від 29.08.2003 №113-О призначена на посаду директора з 01 вересня 2003 року та відповідно до наказу від 30.06.2020 №84-К/тр з 01 липня 2020 року переведена на строковий трудовий договір терміном на шість років (а.с.167,168). Згідно з посадовою інструкцією директора закладу загальної середньої освіти, затвердженою наказом начальника Управління освіти і науки Славутицької міської ради Київської області від 26.12.2018 №133, до завдань та обов`язків директора [PERSON] входить, зокрема, здійснення керівництва закладом загальної середньої освіти ( п.2.2.); видача у межах компетенції закладу наказів, розпоряджень, організація і контроль їх виконання (п.2.13.); забезпечення охорони життя і здоров`я учнів, педагогічних та інших працівників закладу загальної середньої освіти (п.2.22.); забезпечення дотримання вимог щодо охорони дитинства, санітарно гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, безпеки життєдіяльності, охорони праці (п.2.33.). Посадовою інструкцією також передбачена відповідальність директора за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов`язків, норм, передбачених статутом, правил внутрішнього розпорядку-у межах, визначених законодавством України про працю ( п.4.1.); недотримання правил і норм охорони праці, цивільного захисту, безпеки життєдіяльності, передбачених відповідними правилами та інструкціями ( п.4.5.) ( а. с. 169-177). Відповідно до статті 19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З огляду на обов`язковість виконання органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами постанов Кабінету Міністрів України, наказів міністерств та відомств, які є нормативно-правовими актами, директор Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 4 Резан О.М. при відстороненні позивача від роботи діяла в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений законом. Вона як керівник була зобов`язана відсторонити від роботи працівників, які входять до переліку, але відмовляються або ухиляються від щеплень проти COVID-19, за винятком осіб, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень. Оскільки позивачем не було надано у визначений відповідачем термін жодного документу на підтвердження наявності профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідки про наявність у неї абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення, то директор Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 4 Резан О.М. мала законні підстави для винесення наказу від 08.11.2021 № 141-К/тр, яким відсторонено позивача від роботи з 08 листопада 2021 року без збереження заробітної плати на час закінчення дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території країни гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Виходячи з викладеного, суд не знаходить підстав для визнання незаконним та скасування наказу директора Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 4 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області Резан О.М. «Про відсторонення від роботи Віталіни Тихоніної» від 08 листопада 2021 року № 141-К/тр. Доводи позивача щодо невідповідності постанов Кабінету Міністрів України та наказу Міністерства охорони здоров`я України Конституції України та законам України, а також того, що вказані нормативно-правові акти є протиправними, порушують права працівників закладів освіти та підлягають скасуванню, суд приймає до уваги, але не надає їм юридичної оцінки, виходячи з такого. Відповідно до приписів статті 125\~Конституції України судоустрій в Україні базується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди. Згідно зі статтею 147\~Конституції\~України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї\~Конституції. Як зазначено у статті 14\~Закону\~України\~«Про судоустрій\~і\~статус\~суддів» місцеві суди є першою ланкою (інстанцією) системи судоустрою. Повноваження місцевого суду визначені статтею 22 цього Закону, до яких, серед іншого, відноситься розгляд цивільних, кримінальних, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення у випадку та порядку, визначених процесуальним законом. За приписами статті 27\~КАС України оскарження нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади вирішується окружним адміністративним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ. Таким чином, у даному спорі загальний місцевий суд не може вирішувати питання протиправності рішень Кабінету Міністрів України і наказу Міністерства охорони здоров`я України, що стали підставою для відсторонення позивача від роботи. Щодо доводів позивача про виключну компетенцію головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної республіки Крим, головних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя ухвалювати рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях суд зазначає таке. Відповідно до частини 3 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Частиною 4 цієї статті передбачено, що рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Проте, враховуючи, що вказані норми Закону передбачають випадки необхідності прийняття рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах, а не на всій території України, то дані норми Закону не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Міністерством охорони здоров`я України було затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, а Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова від 20.10.2021 № 1096, яка внесла зміни та доповнення до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236, що передбачає певні обмежувальні заходи з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, у тому числі контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, які відмовляються або ухиляються від обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Позивач обґрунтовує незаконність наказу про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати зміною діючих умов оплати праці в бік погіршення, а тому вважає, що про такі зміни повинна бути повідомлена за два місяці відповідно до ст.103 КЗпП України. Проте суд не погоджується з вказаними доводами позивача, виходячи з такого. Відповідно до статті 103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. За змістом частини 3 статті 32 КЗпП України системи та розміри оплати праці є істотними умовами праці. У разі, якщо працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 КЗпП України. Оскільки на час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується. Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах, встановлених законодавством) за своєю суттю не є зміною умов праці, а є лише тимчасовим заходом і має чітко визначені умови подальшого допуску до роботи, відбувається не в результаті чи внаслідок змін в організації виробництва та праці чи змін істотних умов праці. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце, посада, система та розмір оплати праці. Таким чином, правило, передбачене статтею 103 КЗпП України, на спірні правовідносини не поширюється. Суд також вважає необґрунтованими доводи [PERSON] щодо порушення відповідачем процедури відсторонення від роботи через неотримання попередньої згоди на це від Первинної профспілкової організації закладу, членом якої є позивач, оскільки частина 2 статті 252 КЗпП України\~та частина\~2\~статті 41\~Закону України\~«Про\~професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачають отримання такої згоди лише у разі зміни умов трудового договору та оплати\~праці,\~проте відсторонення\~позивача від\~роботи таким\~не є,\~тому що відбулося не в результаті\~чи внаслідок\~змін в\~організації виробництва\~та праці\~чи змін\~істотних умов\~праці. Оцінюючи законність вимог відповідача Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 4 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, викладених у повідомленні про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 01.11.2021 № 03, яке було вручене позивачу 02.11.2021 та у подальшому стало підставою для винесення спірного наказу, суд виходить з нижченаведеного. Згідно з частиною 1 статті 286 ЦК України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також відомості, одержані при її медичному обстеженні. Відповідно до частини 2 цієї статті забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Разом з тим, інформації про сертифікат вакцинації від COVID-19 та щеплення в переліку інформації, передбаченої частиною 1 статті 286 ЦК України, немає. Такий сертифікат підтверджує лише певний факт, а саме факт вакцинації. Крім того, згідно з пунктом 9 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №028-1/о «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 02.11.2021 №2394, анамнестичні дані та/або встановлений діагноз, що визначають протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, зазначаються у додатку до форми №028-1/о. Додаток до форми №028-1/о не є обов`язковим до пред`явлення за вимогою. Із зазначеного слід дійти висновку, що лише додаток до довідки про наявність абсолютних протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 містить інформацію в розумінні частини 1 статті 286 ЦК України, проте він не є обов`язковим до пред`явлення за вимогою. Таким чином, вимога відповідача до позивача надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, яка викладена у повідомленні № 03, врученому [PERSON] 02.11.2021, не порушує її права на таємницю про стан здоров`я. При зверненні до суду позивач послалась також на ті обставини, що вакцинація від COVID-19 є добровільною, відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати порушує її право на працю. Аналізуючи вказані доводи позивача, суд виходить з такого. Як вбачається з посадової інструкції вихователя групи продовженого дня Славутицької загальноосвітньої школи № 4 Славутицької міської ради Київської області, призначення на вказану посаду здійснюється директором школи (п.1.2.); одним з напрямів діяльності вихователя є опікування здобувачами освіти, їх виховання і нагляд за ними під час їхнього перебування у виховних групах закладу (п.2.1.). Також даною посадовою інструкцією передбачені обов`язки вихователя, зокрема, організація та проведення позакласної освітньої та виховної роботи в закріпленій групі, а також суспільно-корисної та культурно-масової роботи з дітьми ( п.3.1.); спільне з медичними працівниками забезпечення збереження і зміцнення здоров`я здобувачів освіти (п.3.5.); прийняття дітей за встановленим порядком від батьків ( осіб, що їх замінюють) чи вчителів закладу та передання в кінці робочого дня ( п.3.6.); створення умов для безпечного здійснення освітнього процесу, ретельного дотримання санітарних правил (п.3.15.). Вихователь несе відповідальність, зокрема, за життя і здоров`я здобувачів освіти групи, за дотримання їхніх прав і свобод, визначених законодавством України (а.с.49-53). Положеннями статей 3, 27, 49\~Конституції України передбачено,\~що людина,\~її життя\~і здоров`я,\~честь і\~гідність,\~недоторканність і\~безпека\~визнаються\~в Україні\~найвищою\~соціальною\~цінністю. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і\~здоров`я\~інших людей\~від протиправних\~посягань. Кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. В законодавстві України відсутня норма, яка б дозволяла примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без збереження заробітної плати. Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, міжнародні договори застосовуються, якщо вони не суперечать Конституції України. Статтею 17\~Закону\~України\~«Про виконання\~рішень\~та\~застосування практики\~Європейського суду\~з\~прав\~людини» від\~23.02.2006 передбачено, що суди мають застосовувати при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте такі втручання цілком припустимі. Для визначення законності таких втручань Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті, тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Досліджуючи питання наявності закону, ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) зазначає: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).» ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Крім того, в зазначеному рішенні ЄСПЛ вказано «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». «Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Як вбачається зі змісту статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав, зокрема і право на працю, із зазначенням строку дії цих обмежень. Однак, в даному випадку обов`язкова вакцинація для позивача з подальшим її відстороненням від роботи через відсутність щеплення від COVID-19 або абсолютних протипоказань до такої вакцинації тимчасово обмежила її право на працю з огляду на суспільні інтереси. Крім того, згідно зі статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, яке включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Отже, позивач [PERSON] не позбавлена можливості обирати професію чи заняття, які не вимагають обов`язкової вакцинації. ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) також зазначає: «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я». У постанові від 10.03.2021 у справі №331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим. Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей. В цій же постанові Верховного Суду вказано, що вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту, а право дитини позивачки на освіту в шкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси. В даному випадку суд вважає, що відсутнє порушення права позивача [PERSON] на працю, передбачене статтею 43 Конституції України, оскільки трудові відносини між [PERSON] та Славутицьким закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 4 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області не припинені, а обмеження цього права було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення життя, здоров`я і безпеки людини. Інші доводи позивача, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, не спростовують висновків суду. Виходячи з викладеного, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу директора Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 4 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області « Про відсторонення від роботи [PERSON] » №141-К/тр від 08 листопада 2021 року, оскільки підстав для визнання його незаконним та скасування судом не встановлено. З урахуванням того, що підстави для визнання незаконним та скасування вказаного наказу відсутні, вимоги про допуск позивача до роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню. За таких\~обставин у\~задоволенні позову\~ [PERSON] ,\~представник позивача\~ адвокат\~Дубовик Наталія\~Миколаївна,\~до Славутицького\~закладу загальної\~середньої освіти\~І-ІІІ ступенів № 4 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області в особі директора Резан Олени Михайлівни, Управління освіти і науки Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Славутицька міська організація Профспілки працівників освіти і науки України в особі Голови Савенка Анатолія Володимировича, про визнання наказу про відсторонення від роботи незаконним, допуск до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно відмовити повністю. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Враховуючи, що підстави для задоволення позову відсутні, то понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору та на професійну правничу допомогу покладаються на позивача і не підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: dismissed