Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою та свої вимоги мотивує ти, що між ним та ТОВ «Кредит Плюс» було укладено договір, відповідно до якого ним було отримано позику. Однак, ознайомившись зі змістом договору, він вважає, що укладений договір є недійсним, зважаючи на наступне: ТОВ «Кредит Плюс» було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Проте, звертає увагу суду, що ним не було підписано даний договір та відповідач скористався тим, що йому, як позичальнику, об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписання оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а Відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав йому відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Прийняття пропозиції від Відповідача укласти електронний договір (акцепт) здійснено шляхом зазначення у відповідному чекбоксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик Відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, що не відповідає положенням абзацу третього частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Також, зазначає, що в оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. У зв`язку з цим просить суд визнати недійсним Договір позики укладений між [PERSON] та ТОВ «Кредит Плюс». Представник відповідача ТОВ «Кредит Плюс», якому надсилалась копія позовної заяви з додатками, відзив на позов не подав. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Стаття 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, - зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 638 Цивільного кодексу України, - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Такі умови встановлені ст. ст. 1048-1052, 1054 Цивільного кодексу України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами є мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 207 Цивільного кодексу України, - правочин вважається таким, що вчинено письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому чи електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчинені правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічна електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразок відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно із ст. 205 Цивільного кодексу України, - правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Судом установлено, що між сторонами у справі виникли правовідносини у сфері споживчого кредитування, а саме стосовно укладеного між ними Договору позики. Позивач, зазначаючи в позові про те, що він, ознайомившись зі змістом договору позики, вважає, що такий договір є недійсним, однак сам договір, як предмет спору по справі, не долучає до матеріалів провадження, крім того позивач не зазначає номер та дату укладеного договору, умови, які в ньому передбачені, що позбавляє суд можливості перевірити та дати належну правову оцінку доводам, якими позивач обґрунтовує свій позов. Окрім цього, відповідачем ТОВ «Кредит Плюс», не зважаючи на мотивовану ухвалу суду від 26 жовтня 2021 року, не було надано суду копії оспорюваного договору позики. Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК України, - учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 ЦПК України повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. До обов`язків учасників процесу у сфері доказування належать згідно вимог п. 2 ч. 2 ст. 43 ЦПК України сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. У частині першій статті 81 ЦПК України закріплені обов`язки кожної сторони доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У такому контексті зазначений обов`язок із доказування характеризується специфічністю та виникає тоді, коли особа реалізує своє право на судовий захист. При цьому особа наділена правом самостійно обирати коло доказів, на які вона посилається і які подає до суду, виходячи із своєї процесуальної заінтересованості та позиції у справі. Оспорюваний договір було укладено в електронній формі та підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно із ст. 1046 Цивільного кодексу України, - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Щодо тверджень позивача про те, що ним не було підписаного договір, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», - якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Підсумовуючи все вищевикладене, суд зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, викладених у позові, не надано договору позики або його копії, який є предметом спору, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», - споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Згідно ч. ч. 1, 2 статті ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору та в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, то судовий збір відповідно компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed