Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що [INFO] помер її чоловік, [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки загальною площею 0,2119 га, розташована по [ADDRESS] . Позивачка є спадкоємицею за законом першої черги та прийняла спадщину [PERSON] . Вказана земельна ділянка належала на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого Виноградненською сільською радою Новоазовського району Донецької області 2 липня 1999 року, батьку спадкодавця, [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем якого, у свою чергу була дружина [PERSON] , [PERSON] , яка також померла [INFO] , яка прийняла спадщину [PERSON] , однак не оформила своїх спадкових прав, спадкоємцем якої саме був її син, [PERSON] , який також не оформив своїх спадкових прав. Так приватним нотаріусом, [PERSON] , [INFO] було відкрито спадкову справу щодо майна померлої [PERSON] , спадщину якої в частині прийняв [PERSON] по заповіту. Додавала, що після смерті [PERSON] Новоазовською державною нотаріальною конторою 8 вересня 2006 року заведена спадкова справа, однак надати відомості щодо копії спадкової справи до майна [PERSON] немає можливості, оскільки така справа залишилась в архіві Новоазовської державної нотаріальної контори, яка розташована на тимчасово окупованій території Донецької області. Таким чином позивачці приватним нотаріусом Скоробогатько О. В. було відмовлено у видачі свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно у вигляді вказаної земельної ділянки через відсутність необхідних документів. Отже, на підставі ст. 1225 ЦК просила суд визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на земельну ділянку площею 0,2119 га, розташовану по [ADDRESS] . У судове засідання позивачка, [PERSON] , не з`явилась, надавши заяву з проханням вирішити справу за її відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні заявлених позовних вимог та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Представники відповідача, Маріупольської міської ради, у судове засідання не з`явились повторно за невідомих суду причин, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином. Таким чином за ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення за наявними доказами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] на підставі рішення Виноградненської сільської ради 10 жовтня 1997 року та від 14 квітня 1999 року належала на праві власності земельна ділянка площею 0,2119 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 2 липня 1999 року (серія ДН № 01624), який зареєстровано у Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю № 419. Суд зазначає, що в ст. 8 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, було зазначено, що цим законом встановлюються основні положення про власність в Україні, а відносини власності, не врегульовані цим Законом, регулюються Цивільним кодексом України та іншими законодавчими актами. Земельний кодекс України в редакції 2001 року (далі ЗК 2001) набув чинності 1 січня 2002 року, тому за п. 3 «Прикінцевих положень» вказаного Кодексу закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Кодексом, діють у частині, що не суперечить йому. Так відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України в редакції 1990 року (далі ЗК 1990) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. За ст. 23 ЗК 1990 право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. На підставі ст. 30 ЗК 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Так за ст. 67 ЗК 1990 року громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути у сільських населених пунктах не більше 0,25 га. При цьому Державні акти на право власності на землю відповідно до п. 10 ст. 28 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр», якими було посвідчено право власності, видані до 1 січня 2013 року, є дійсними. Таким чином на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 2 липня 1999 року (серія ДН № 01624) [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 0,2119 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Натомість, [PERSON] помер [INFO] у віці 76 років, що вбачається зі свідоцтва про смерть, актовий запис № 46 від 30 листопада 2005 року, виданого виконкомом Виноградненської сільської ради Новоазовського району Донецької області. Суд також встановив, що за інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно [PERSON] є власницею буд. [ADDRESS] , який вона успадкувала після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , будучи дружиною спадкодавця, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 8 вересня 2006 року, реєстр Новоазовської державної нотаріальної контори № 2258, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14 вересня 2006 року Новоазовським БТІ. При цьому за інформацією від 8 вересня 2021 року Новоазовської державної нотаріальної контори вбачається, що надати відомості щодо спадкової справи відносно майна померлого [INFO] [PERSON] не має можливості, оскільки такі відомості залишились в архіві Новоазовської державної нотаріальної контори, який розташований в м. Новоазовськ по вул. Комунарів 40-А, що є тимчасово окупованою територією. Суд вказує, що відповідно до відомостей зі Спадкового реєстру від 7 вересня 2021 року вбачається, що за спадковою справою щодо майна померлого [INFO] [PERSON] було видано лише свідоцтво про право на спадщину за законом від 8 вересня 2006 року [PERSON] . Згідно із ст. 1270 Цивільного кодексу України в редакції 2004 року (далі - ЦК) для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1220 ЦК спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. На підставі змісту ч. 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1270 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку не заявив про відмову від неї. За змістом ч. 1 ст. 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. На підставі ч. 1 ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. За ст. 1261 ЦК в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, на підставі наведених норм та встановлених обставин справи суд встановив, що після смерті [INFO] [PERSON] спадщину за законом у вигляді будинку [ADDRESS] набула у власність дружина спадкодавця, [PERSON] , а права на спадщину у вигляді земельної ділянки загальною площею 0,2119 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за такою адресою натомість не були оформлені спадкоємицею [PERSON] за законом, [PERSON] . Суд зазначає, що згідно із ч. 1 ст. 120 ЗК 2001 (на момент спадкування майна [PERSON] ) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод. При цьому за змістом ст. 125 ЗК 2001 (на момент спадкування майна [PERSON] ) право власності на земельну ділянку виникало після одержання її власником документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації. За ч. 1 ст. 377 ЦК 2003 (на момент спадкування майна [PERSON] ) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Відповідно до ст. 1225 ЦК 2003 року право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. На підставі ст. 1216, 1218 ЦК 2003 спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). При цьому до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1296 ЦК 2003 спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК 2003 незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На підставі п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця. Суд зауважує, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Таким чином при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з положеннями ст. 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20 січня 2021 року по справі № 318/1274/18. Отже, внаслідок набуття [PERSON] права власності після смерті [INFO] [PERSON] на буд. [ADDRESS] , то право власності на земельну ділянку площею 0,2119 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за такою адресою, що належала спадкодавцю, [PERSON] , за державним актом на право приватної власності на землю від 2 липня 1999 року (серія ДН № 01624), перейшло також на праві власності спадкоємцю, дружині спадкодавця, [PERSON] , як новому власнику буд. [ADDRESS] . При цьому таке право власності виникло у [PERSON] навіть при відсутності проведення нею державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку по [ADDRESS] , оскільки така земельна ділянка раніше вже набула ознак об`єкта права власності. Суд також встановив, що за свідоцтвом про смерть, актовий запис № 7 від 16 березня 2015 року, виданим виконкомом Виноградненської сільської ради Волноваського району Донецької області, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] у віці 83 років. Суд при цьому зауважує, що за ч. 1 ст. 377 ЦК 2003 (на момент спадкування майна [PERSON] ) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Вказані норми встановлюють єдність юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд. Власник, визначаючи юридичну долю збудовних будівель та споруд, одночасно визначає і долю земельної ділянки, на якій вони розташовані. За ст. 381 ЦК 2003 визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому за п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що норми ст. 1225 ЦК 2003 про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Виходячи зі змісту наведених норм, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка, з урахуванням нормативів, була виділена спадкодавцю для будівництва та обслуговування житлового будинку, інших будівель та споруд. Отже, за ч. 2, 3 ст. 1225 ЦК 2003 земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що була надана спадкодавцю у власність у межах нормативів, на якій розташований успадкований будинок, інші будівлі й споруди, переходить у власність спадкоємців. Аналогічна правова позиція була висловлена Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду в постанові від 16 березня 2020 року по справі № 675/2372/16-ц. Отже, виходячи з наведеного та враховуючи цільове призначення спірної земельної ділянки, яка належала спадкодавцю фактично на праві власності, за матеріалами спадкової справи щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , наданими суду приватним нотаріусом Скоробогатько О. В., вбачається, що право власності на житловий будинок [ADDRESS] , а так само на земельну ділянку під таким будинком по [ADDRESS] площею 0,2119 га, оскільки така земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності, фактично успадкував за заповітом від 19 вересня 2008 року син спадкодавця, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [INFO] [PERSON] , актовий запис № 25 від 2 липня 1959 року, виданим Виноградненською сільською радою м. Жданова Сталінської області, а також копією заповіту від 19 вересня 2008 року, реєстр нотаріусу № 2904. Однак суд встановив, що оформити своїх спадкових прав спадкоємець [PERSON] , [PERSON] , також не встиг, оскільки помер [INFO] у віці 58 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис № 74 від 12 січня 2018 року, виданим Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області. За ч. 1 ст. 120 ЗК 2001 (на момент спадкування майна [PERSON] ) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Натомість, суд встановив, що з матеріалів спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , наданими суду приватним нотаріусом Скоробогатько О. В., вбачається, що у спадок право власності на житловий будинок [ADDRESS] , а так само на земельну ділянку під таким будинком по [ADDRESS] площею 0,2119 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, фактично набула позивачка, [PERSON] , дружина спадкодавця, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, актовий запис № 12 від 31 жовтня 1981 року, між [PERSON] та [PERSON] . На підставі переліченого приватним нотаріусом Скоробогатько О. В. 7 вересня 2021 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстр 1350, за яким [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] право власності на будинок [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 січня 2022 року. В той же час на підставі постанови приватного нотаріусу Скоробогатько О. В. від 22 вересня 2021 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на земельну ділянку площею 0,2119 га по [ADDRESS] внаслідок неможливості встановити факт належності спадкодавцю такого нерухомого майна на праві власності. На підставі п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 15 ЦК 2003 кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст. 392 ЦК 2003 власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За ст. 328 ЦК 2003 право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, враховуючи наведені вище норми та правові позиції Верховного Суду, суд зазначає, що позивачка, як єдиний спадкоємець майна померлого [PERSON] набула у спадок разом із буд. [ADDRESS] також й спірну земельну ділянку площею 0,2119 га по [ADDRESS] , що фактично належала такому спадкодавцю. При цьому за відомостями від 31 січня 2021 року з Реєстру прав власності на нерухоме майно та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформація щодо зареєстрованого права власності на земельну ділянку площею 0,2119 га по [ADDRESS] відсутня. На підставі п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. На підставі переліченого вмотивування, суд дійшов переконання, що внаслідок отримання у спадок від спадкодавця, [PERSON] , буд. [ADDRESS] , [PERSON] набула у власність також й земельну ділянку площею 0,2119 га за такою адресою, яку свого часу спадкодавець успадкував після смерті своєї матері, [PERSON] , яка у свою чергу свого часу її успадкувала після смерті [PERSON] . Встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов переконання, що заявлені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом визнання за нею права власності в порядку спадкування на земельну ділянку площею 0,2119 га, розташовану по [ADDRESS] . Суд також зазначає, що за ч. 6 ст. 120 ЗК істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Згідно із п. 2 Розділу VII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Отже, у разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників. Таким чином після отримання рішення суду про визнання права власності на спірну земельну ділянку спадкоємцю слід виготовити проект землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,2119 га по [ADDRESS] в натурі, на підставі чого вже здійснити реєстрацію такої земельної ділянки в Державному земельному кадастрі з присвоєнням їй кадастрового номера, внаслідок чого видається витяг із Державного земельного кадастру.

Outcome: approved