Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить витребуватиу [PERSON] та [PERSON] належний [PERSON] трьохфазний двотарифний лічильник МТ 174. Зобов`язати [PERSON] та [PERSON] передати трьохфазний двотарифний лічильник МТ 174 [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що її родині належить на праві власності земельна ділянка площею 0,1193 та та садовий будинок за адресою: [ADDRESS] . Вказані вище об`єкти нерухомості фактично розташовані на території громадської організації Садівничого товариства "Будівельник", членами якого є члени родини позивача. Як зазначає позивач, 12.03.2018 року нею було отримано дозвіл від голови Садівничого товариства "Будівельник" Вованої Н.Ф. на заміну лічильника з умовою оплати за електроенергію за тарифами встановленими на загальних зборах на 2017 рік до встановлення нового роздільного тарифу, що підтверджується відповідною візою голови правління на її заяві. Після чого, як стверджує позивач, нею за особисті кошти було придбано двотарифний трьохфазний лічильник МТ 174. Разом з тим, 26.03.2018 року був демонтований старий трьохфазний лічильник № 1039478 на опорі будинку [ADDRESS] - із показниками на ньому 5 322 кВт. В цей же день 26.03.2018 року був змонтований та підключений новий трьохфазний двотарифний лічильник МТ 174 з показниками 48 118 т. 1.8.1., 92 369 т. 1.8.2. Позивач зазначає, що всі ці дії (заміна старого лічильника на новий, їх демонтаж та монтаж) відбувались в присутності голови правління СТ "Будівельник" [PERSON] та жодних претензій до позивача, як власника лічильника, та дій щодо заміни лічильника від СТ "Будівельник" та його керівництва не було. Разом з тим, в квітні місяці 2018 року, за невідомих позивачу обставин змінилося керівництво СТ "Будівельник", а саме головою правління було обрано [PERSON] , яка надала вказівку [PERSON] без будь-яких для того законних підстав демонтувати новий трьохфазний двотарифний лічильник МТ 174, що належить позивачу на праві власності. На думку позивача, відповідачі безпідставно набули та незаконно володіють її приватною власністю, а саме трьохфазним двотарифним лічильником МТ 174, яка безумовно підлягає поверненню у її власність. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному об`ємі. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити в позові повністю, з наведених в і відзиві та запереченні підстав. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити в позові. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, вислухавши в судовому засіданні учасників судового процесу, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що як зазначає [PERSON] , вона придбала у СПД [PERSON] лічильник МТ 174, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 258 від 14.03.2018 року та видатковою накладною № 352 від 14.03.2018 року. В даній квитанції зазначено бухгалтером [PERSON] . Разом з тим, як вбачається з відповіді на адвокатський запит від 02.05.2019 року СПД [PERSON] повідомив, що не займається прожажем та реалізацією групи товарів як лічильники електроенергії, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 258 від 14.03.2018 року та видаткову накладну № 352 від 14.03.2018 року нікому не виписував, найманих працівників не має, в тому числі і [PERSON] ніколи не працював на СПД [PERSON] 12.03.2018 року позивач звернулася до голови Садівничого товариства "Будівельник" Вованої Н.Ф. про надання дозволу на заміну лічильника. Як вбачається з акту від 26.03.2018 року, складеного головою правління Садівничого товариства "Будівельник" Вовановою Н.Ф. 26.03.2018 року був демонтований старий трьохфазний лічильник № 1039478 на опорі будинку [ADDRESS] - із показниками на ньому 5 322 кВт. В цей же день 26.03.2018 року був змонтований та підключений новий трьохфазний двотарифний лічильник МТ 174 з показниками 48 118 т. 1.8.1., 92 369 т. 1.8.2. Позивач зазначає, що її родині належить на праві власності земельна ділянка площею 0,1193 та садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , разом з тим, належних та допустимих доказів щодо права власності на вказане нерухоме майно позивачем не надано. Більш того, як вбачається з інформаційної довідки №157499387 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником власником садового будинку за адресою: [ADDRESS] , вказано [PERSON] . Відповідно до акту пломбування Лічильника від 15.04.2018 року, [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , підтверджує встановлення лічильника за №63100169. Згідно частини 1 та 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так із умовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексуУкраїни право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до положень ст.190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст.179 ЦК України). Так, в обгрунтування позову позивач посилається на приписи статті 387 ЦК України, відповідно до якої, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної постанови передбачено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставіст. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду ( ч.3ст.397 ЦК України). Відповідно до статті 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку з його необґрунтованості та недоведеності належними та допустимими доказами. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу є складовою частиною судових витрат по справі. Статтею 137 ЦПК передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з частиною 5 статті 142 ЦПК Україниу разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 38 постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. При цьому саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача. За змістом частини 5 статті 142 ЦПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, йому необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи, та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач переслідував протиправну метуущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні, який ступінь його вини й чим це підтверджується. Дослідивши матеріали справи, представником відповідача надано рахунок на оплату правової допомоги, де визначено детальний опис послуг, що мали бути надані виконавцем та їх вартість, яка становить 6000,00 гривень (а.с. 95-100), а тому суд вважає, що представником відповідача доведено їх співмірність із обставинами, зазначеними у ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Outcome: approved