Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

в жовтні 2021 року до суду надійшов позов [PERSON] до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання дитини та надання дозволу на виїзд дитини закордон без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог про надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька було зазначено, що із 26.02.2011 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18.11.2013 року у справі № 752/18028/13-ц. В період шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Позивач вказує, що син проживає разом із нею, відповідач участі у вихованні сина не здійснює, приймає мінімальну участь в матеріальному утриманні сина, перераховуючи позивача одну тисячу гривень на утримання сина. Позивач має можливість забезпечувати виїзд дитини за кордон з метою його оздоровлення, однак, має труднощі в отриманні від батька дозволу на його вивезення за кордон. Посилаючись на викладене, а також з метою забезпечення можливості виїзду дитини за кордон без згоди батька, позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом, та просить суд надати дозвіл на тимчасові виїзди малолітнього [PERSON] за межі території України до інших країн світу у супроводі позивача, без згоди та супроводу батька [PERSON] , в будь-який час до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11.10.2021 року, було вирішено роз`єднати позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та надання дозволу на виїзд дитини закордон без згоди батька. Виділено у самостійне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. Передано роз`єднані матеріали цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, - для здійснення реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду. Розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини закордон без згоди батька, було вирішено здійснювати у справі № 752/24465/21 (провадження № 2/752/9475/21). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11.10.2021 року, у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини закордон без згоди батька, - було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.11.2021 року, було вирішено перейти до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, просив вимоги позову задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. З клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, відзив на позов до суду не подав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що із 26.02.2011 р. позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18.11.2013 року у справі № 752/18028/13-ц. В період шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Позивач вказує та судом встановлено, що син сторін проживає разом зі своєї матір`ю - позивачкою у справі, дитина перебуває на утриманні позивача, та, остання, займається його вихованням, контролює стан здоров`я сина, та доказів зворотному з боку відповідача суду надано не було. З матеріалів справи вбачається, що позивач має можливість та бажання забезпечувати виїзд дитини за кордон, в т.ч. для оздоровлення, однак, у позивача існують труднощі в отриманні від батька дитини дозволу на вивезення сина за кордон. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, суд приходить до висновку, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду. Враховуючи викладене, а також з метою додержання інтересів дитини та для забезпечення його здорового, повноцінного гармонійного розвитку, суд вважає доцільним надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] разом із матір`ю за межі території України до інших країн у супроводі матері без згоди та супроводу батька, в будь-який час до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а відтак позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved