Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до АТ «Банк Форвард», треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова О.М. та приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Овсієнко А.В., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування\~своїх вимог\~позивач посилається\~на те,\~що 27\~вересня 2021\~року,\~на підставі\~виконавчого напису\~№ 5207,\~вчиненого приватним\~нотаріусом Київського\~міського нотаріального\~округу Сазоновою\~О.М.,\~відносно неї\~було відкрито\~виконавче провадження\~№ 66953331\~про стягнення\~заборгованості на\~користь АТ\~«Банк Форвард»\~в розмірі\~10\~718\~грн.\~43\~коп.\~При огляді\~матеріалів виконавчого\~напису вона\~звернула увагу\~на ту\~обставину,\~що є\~боржником за\~кредитним договором,\~укладеним між\~нею та\~ПАТ «Банк\~Русский Стандарт»,\~правонаступником якого\~є АТ\~«Банк Форвард».\~При \~цьому,\~зазначено,\~що боржником\~було допущено\~прострочення платежів,\~хоча вона\~своєчасно та\~в повному\~обсязі сплачувала\~суму заборгованості\~та кредитні\~зобов`язання у\~неї відсутні.\~Крім цього,\~укладений нею\~кредитний договір\~був датований\~29\~червня 2012\~року,\~тобто,\~протягом більш,\~як 9\~років,\~до неї\~стягувачем претензій\~заявлено не\~було.\~Тому,\~суму до\~стягнення не\~визнає,\~оскільки зобов`язання\~нею були\~виконанні в\~повному обсязі,\~а нотаріусом,\~всупереч вимог\~закону,\~не перевірено\~безспірність заборгованості\~та прийнято\~рішення щодо\~вчинення виконавчого\~напису.\~Таким чином,\~враховуючи дані\~обставини,\~просить суд\~визнати виконавчий\~№ 5207\~від 25\~серпня 2021\~року,\~вчинений приватним\~нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М., про стягнення з неї на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості в розмірі 10\~718 грн. 43 коп. таким, що не підлягає виконанню. Крім цього, просить суд стягнути на свою користь судові витрати, які складаються з наступного: 908 грн. 00 коп. за сплату судового збору за подання позовної заяви до суду; 454 грн. 00 коп. за сплату судового збору за розгляд заяви про забезпечення позову; 60 грн. 00 коп. (30 грн. 00 коп. + 30 грн. 00 коп.) за сплату банківських послуг по квитанціям про сплату судового збору; 174 грн. 00 коп., 52 грн. 50 коп. за послуги ксерокопіювання; 43 грн. 50 коп. поштові послуги; 43 грн. 50 коп. поштові послуги, а всього сума, яку просить стягнути на свою користь становить 1 735 грн. 50 коп. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2021 року по даній справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Копія вищевказаної ухвали з позовною заявою та доданих до неї документів була направлена відповідачу по справі. Крім цього, відповідачу було запропоновано протягом 15 календарних днів з дня отримання даної ухвали надіслати суду та позивачу відзив на позовну заяву та всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.48-49). Позивачка в судове засідання не з`явилась, від неї на адресу суду надійшла заява, в якій вона просить суд розгляд справи проводити за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с.104). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.75), при цьому будь-які заяви чи клопотання на адресу суду від нього не надходили. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова О.М., будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.74), в судове засідання не з`явилася, при цьому подала до суду заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити за її відсутності (а.с.76). Крім цього, вимоги ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2021 року про витребування доказів виконала в повному обсязі (а.с.50-51). Третя особа, що не заявляє самостійних вимог, - приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Овсієнко А.В., будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.103), в судове засідання не з`явилася та будь-яких заяв на адресу суду не надавала. Крім цього, вимоги ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2021 року про витребування доказів також не виконала (а.с.50-51). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.\~ Зважаючи на ці обставини, суд керується\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, яка, згідно з частиною першою\~статті 9 Конституції України,\~є частиною національного законодавства України та визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені\~ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Як встановлено судом, 25 серпня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова О.М. вчинила виконавчий напис № 5207 про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості в розмірі 10\~718 грн. 43 коп. (а.с.35). 27 вересня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Овсієнко А.В. було відкрито виконавче провадження № 66953331 (а.с.27). Крім цього, приватним виконавцем в рамках вищевказаного виконавчого провадження 27 вересня 2021 року було винесено постанову про арешт коштів боржника (а.с.28-29), про стягнення з боржника основної винагороди (а.с.30-31), про стягнення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження (а.с.32-33). Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою\~ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст.18 ЦК України,\~ нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до підпунктів 3.1, 3.2, 3.4 глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, а також\~статті 88 Закону України «Про нотаріат»,\~нотаріус вчиняє виконавчі написи: 1) якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; 2) за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу, а безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Тобто, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - це надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення, а нотаріус задля вчинення виконавчого напису повинен дійти висновку, що з дня виникнення права вимоги у стягувача минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року, та, що подані стягувачем документи, підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед ним. Так, що стосується такої обов`язкової умови вчинення нотаріусом виконавчого напису, як безспірність заборгованості, то характер правового врегулювання цього питання дає підстави для висновку, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками, якими є надані стягувачем документи, згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається саме за фактом подання стягувачем документів, які, згідно із відповідним Переліком, є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, само по собі подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Таким чином, враховуючи викладене та приймаючи до уваги приписи статей\~15,\~16,\~18 ЦК України\~та статей\~50,\~87,\~88 Закону України «Про нотаріат», суд приходить до висновку, що захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус не встановлює, а лише підтверджує вже наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Отже, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень ст.ст.87,\~88 Закону України «Про нотаріат»\~у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні: чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Стаття 50 ЗУ «Про нотаріат»\~передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. З огляду на викладене, з урахуванням того, що виконавчий напис було вчинено з порушенням вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що вимоги підлягають задоволенню, а виконавчий напис нотаріуса підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Згідно ч.1\~ст.141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 908 грн. 00 коп. та за подання заяви про забезпечення позову, яка була задоволена судом, в розмірі 454 грн. 00 коп. Щодо стягнення судових витрат, які складаються з 60 грн. 00 коп. (30 грн. 00 коп. + 30 грн. 00 коп.) за сплату банківських послуг по квитанціям про сплату судового збору; 174 грн. 00 коп., 52 грн. 50 коп. за послуги ксерокопіювання; 43 грн. 50 коп. поштові послуги; 43 грн. 50 коп. поштові послуги, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті\~133\~та частин 1 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частини 1-3 статті 134\~ЦПК України\~ визначають, що разом з першою заявою по суті спору, кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8\~ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. За загальними правилами доказування, визначеними статтями\~12\~ ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13\~ч. 1,\~3 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим, відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , в обґрунтування своїх вимог щодо стягнення судових витрат на загальну суму в розмірі 426 грн. 00 коп., долучила до позовної заяви товарні чеки, при огляді яких, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 80 ЦПК України,\~достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. [PERSON] до позовної заяви долучила два товарних чека від 22 жовтня 2021 року на загальну суму 226 грн. 50 коп., що не відповідає сумі щодо стягнення в розмірі 426 грн. 00 коп. Тобто, вказані товарні чеки в сукупності не дають можливості дійти висновку про наявність обставин, які входять в предмет доказування, оскільки докази того, що саме позивачка сплачувала дані кошти або її представник за розгляд даної справи, відсутні. Тому, наведені в позові обставини та долучені докази, не можуть бути підставою для стягнення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права. В даному випадку, тягар доказування покладено на позивача і, заявляючи вимоги про стягнення судових витрат, [PERSON] , в будь-якому випадку, повинна їх обґрунтувати та надати беззаперечні докази на їх підтвердження. В постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову щодо стягнення судових витрат на загальну суму в розмірі 426 грн. 00 коп. у зв`язку з недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: partial