Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати договір позики, укладений між ним та ТОВ "Споживчий центр", недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.08.2020 між сторонами було укладено договір № 26.08.2020-100006254, відповідно до якого позивачем було отримано позику, однак останній вказує, що після ознайомлення зі змістом договору він вважає, що даний договір є недійсним. Позивач звертає увагу на те, що ТОВ «Споживчий центр» надав йому фінансову послугу шляхом обрання форми укладання договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, однак позивач за первісним позовом вказує на те, що ним не було підписано цей договір. Позивач вказує, що ТОВ «Споживчий центр» не повідомив йому письмово необхідну інформацію щодо умов договору, останній вважає, що відповідач за первісним позовом скористався тим, що йому, як позичальнику, бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні такого договору, а ТОВ «Споживчий центр» в порушення вимог законодавства не надав йому відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору, та не зазначив їх в його змісті. Позивач зазначав, що в оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. Зі слів позивача, відповідач не проінформував його на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом, та йому не було повідомлено про непомірно великі відсоткові ставки у випадку порушення зобов`язання, йому було надано інформацію про меншу ціну кредиту (відсотків). Також він вважає, що при укладанні договору було порушено принцип рівності сторін, так як фактичні умови договору були відомі тільки відповідачу. З позиції позивача, його було введено відповідачем в оману на рахунок істотних умов спірного договору. У зв`язку із зазначеним позивач звернувся до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 04.12.2020 було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 04.12.2020 ухвалою суду було витребувано у ТОВ «Споживчий центр» екземпляр договору позики, що укладений між сторонами. 12.02.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач із вимогами позивача не погодився. Відповідач вказує, що позивач не укладав з ТОВ "Споживчий центр" кредитних договорів за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем. Відповідач стверджує, що між сторонами 26.08.2020 було укладено кредитний договір № 26.02.2020-100006254 в письмовій (паперовій) формі на відділенні відповідача. Відповідач також зазначав, що позивач на останній сторінці договору одразу біля підпису вказав, що він підтверджує, що інформація, зазначена в ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» йому надана. На думку відповідача, істотні умови кредитування чітко, зрозуміло і однозначно вказані в кредитному договорі. Відповідач вказує, що правовідносини за спірним кредитним договором не є правовідносинами споживчого кредитування, а отже, спір не є спором про захист прав споживачів, позивач не є споживачем і не користується правами споживача. Відповідач також зазначає те, що позивач уже укладав кредитні договори з аналогічними умовами двадцять один раз. Також 12.02.2021 до суду від ТОВ «Споживчий центр» надійшов зустрічний позов до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.08.2020 сторонами був укладений кредитний договір № 26.08.2020-100006254 (в подальшому - договір), відповідно до якого ТОВ «Споживчий центр» зобов`язується надати кредит [PERSON] у розмірі 8 000,00 грн. на 28 календарних днів, а останній зобов`язується повернути за кредит до 23.09.2020 та сплатити процент за кредит у розмірі 5 600,00 грн. Позивач за зустрічним позовом вказує, що [PERSON] до моменту подання зустрічного позову не сплатив заборгованість. Враховуючи вищенаведені обставини, позивач за зустрічним позовом просив суд стягнути [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 600,00 грн. 07.04.2021 до суду надійшов відзив на зустрічний позов від [PERSON] , у якому останній із вимогами зустрічного позову не погодився, наполягав на тому, що не підписував спірний договір, що цей договір є договором споживчого кредиту, просив суд у позовних вимогах зустрічного позову відмовити у повному обсязі. 08.04.2021 до суду від ТОВ «Споживчий центр» надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, у якій відповідач наголошував на своїй позиції, викладеній у відзиві на первісну позовну заяву та у зустрічній позовній заяві, підкреслив, що спірний договір не є договором споживчого кредиту та просив суд задовольнити його зустрічні позовні вимоги. 08.07.2021 ухвалою суду було прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом і об`єднано зустрічні позовні вимоги з позовом [PERSON] в одне провадження. 08.07.2021 ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Відповідно до розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області № 641 від 11.10.2021 було призначено повторний автоматизований розподіл цієї судової справи, за результатами якого було призначено головуючою суддею у цій справі суддю Ковальчук Л.М. Ухвалою судді від 13.10.2021 було прийнято до провадження цю справу, призначено судове засідання. У судове засідання [PERSON] не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений, до суду подавав заяву про розгляд справи у його відсутності, висловив свою позицію у позовній заяві та відзиві на зустрічну позовну заяву. У судове засідання представник ТОВ "Споживчий центр" також не з`явився, звернувся до суду з клопотанням слухати справу у його відсутність, просив зустрічний позов задовольнити, позов [PERSON] залишити без задоволення. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у первісному позові слід відмовити, а зустрічний позов слід задовільнити, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 26.08.2020 між сторонами було укладено кредитний договір № 26.08.2020-100006254. Відповідно до п. 1.1. договору передбачено, що ТОВ «Споживчий центр» зобов`язується надати кредит [PERSON] , а останній зобов`язується повернути кредит та сплатити процент за нього. Пунктом 1.3. договору передбачено, що сторони погодились, що кредит за даним договором не є споживчим, а договір не є договором про надання споживчого кредиту. В пункті 1.4. договору вказано, що протягом 3 робочих днів ТОВ «Споживчий центр» надає [PERSON] кредит на наступних умовах: Сума кредиту: 8 000,00 грн. Вид кредиту: Фінансовий. Пункт 8.1. договору передбачає, що цей договір набирає чинності з дати його укладання та діє протягом 28 календарних днів. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. З умов договору вбачається, що у разі укладання договору на 28 днів він є таким, що укладений за умовою «Довгий кредит». Відповідно до п.1.6 передбачено, що проценти за користування кредитом (Проценти) за умовою «Довгий договір»: 5 600,00 грн., що становить 70% в процентному значенні (фіксована незмінювана процентна ставка), за 28 календарних днів користування кредитом. Пункт 11.1. договору передбачає, що він є письмовою згодою сторін, у якій міститься нижче наведені зразки відповідних аналогів власноручних підписів [PERSON] та кредитора, які переведені в електронну форму засобами механічного копіювання: Також у підписаному [PERSON] договорі вказано, що: він підтверджує, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» йому надана, примірник цього договору він отримав; для прийняття ним усвідомленого рішення та задля зручності надання інформації ТОВ «Споживчий центр» до укладення договору надав йому всю необхідну інформацію у обсязі та формі, встановлених ЗУ «Про споживче кредитування». Відповідно до квитанції від 26.08.2020 № 2534813291 [PERSON] , підписаної ним, у касі ТОВ «Споживчий центр» було виплачено грошові кошти у розмірі 8 000,00 грн. З огляду на встановлені обставини у справі суд вважає за необхідне проаналізувати наступне законодавство та правові висновки Верховного Суду. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина першої статті 638 ЦК України зазначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Положення ч. 1 ст. 509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пунктом 1 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про споживче кредитування» передбачено, що цей Закон, крім положень щодо врегулювання простроченої заборгованості, пункту 9 частини третьої статті 9, пункту 15 частини першої та частини другої статті 12 цього Закону, не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 02.12.2015 у справі № 6-1341цс15, який неодноразово був підтриманий і Верховним Судом, в тому числі й у постановах від 18.01.2022 у справі № 760/21863/16-ц, від 11.01.2022 у справі № 911/9222/15-ц та багатьох інших. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм та практики Верховного Суду суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 26.08.2020 між сторонами було укладено кредитний договір № 26.08.2020-100006254, у якому сторони погодили всі істотні умови, визначили суму, вид кредиту, розмір процентів за його користування, строк, на який надано кредит. Також суду було надано ТОВ «Споживчий центр» докази того, що [PERSON] на підставі спірного кредитного договору отримав в кредит 8 000 грн. за умовою «Довгий кредит», що передбачає сплату позичальником процентів за користування кредитом у розмірі 5 600 грн.. Доказів повернення отриманих позивачем за первісним позовом в кредит коштів та сплати ним процентів за користування ним суду надано не було. Також в спірному договорі сторони вказали, що позичальник підтверджує, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», йому надана, примірник цього договору він отримав, для прийняття ним усвідомленого рішення та задля зручності надання інформації ТОВ «Споживчий центр» до укладення договору надав йому всю необхідну інформацію у обсязі та формі, встановлених ЗУ «Про споживче кредитування». Вказаний договір підписано [PERSON] , доказів протилежного суду надано не було. А отже, з аналізу наявних у справі доказів є очевидним, що спірний кредитний договір має повну інформацію щодо умов отримання, порядку погашення тіла кредиту та відсотків, а також що [PERSON] ще до підписання цього договору отримав повну інформацію про умови цього кредитного договору. Тобто, підстави, на які посилався позивач, вказуючи на недійсність спірного кредитного договору, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, тому первісний позов не підлягає задоволенню. Разом з тим, з огляду на вказане та те, що зазначений договір наразі не виконано [PERSON] , зустрічні позовні вимоги відповідають змісту цього правочину, суд вважає за необхідне задовольнити зустрічний позов у повному обсязі та стягнути з [PERSON] на користь ТОВ "Споживчий центр" заборгованість у розмірі 13 600,00 грн., з якої 8 000,00 грн.- сума основного боргу та 5 600,00 грн.- відсотки за користування кредитом. У зв`язку із тим, що у задоволенні первісного позову відмовлено, в силу вимог ст. 141 ЦПК України суд залишає судові витрати позивача за первісним позовом за ним. При цьому, з огляду на задоволення зустрічного позову на підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з [PERSON] на користь ТОВ "Споживчий центр" сплачений ним судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи викладене,

Outcome: approved