Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

[PERSON] 02 квітня 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області і Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності на земельну ділянку, позовні вимоги змінювалися, доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником посилаються на те, що [PERSON] є одноособовим власником земельної ділянки, розташованої за адресою, [ADDRESS] , загальною площею 0.0671 га. З метою отримання кадастрового номера та витягу з Держгеокадастру на вищезазначену земельну ділянку для її подальшого відчуження позивач звернувся до Правобережного центру надання адміністративних послуг. Але йому усно було відмовлено у прийнятті заяви та документів та повідомлено, що позивач все одно отримає письмові відмови, оскільки витяг не надають без кадастрового номеру, а кадастровий номер не надають без витягу. Тоді позивач звернувся до землевпорядної організації для замовлення технічної документації на вище зазначену земельну ділянку. На підставі договору № 05/07/17 на виконання топографо-геодезичних робіт по встановленню меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 05 липня 2017 року ФОП [PERSON] виконав топографо-геодизичні роботи по встановленню меж земельної ділянки в натурі та надав відповідні висновки. Згідно зазначених висновків загальна площа земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] складає 0.0680 (га). Кадастровий номер вище зазначеної земельної ділянки саме за адресою - [ADDRESS] вже виявляється було присвоєно - 1210100000:03:225:0019, хоча позивач з такою заявою до Центру державного земельного кадастру раніше не звертався. Вище зазначену земельну ділянку позивач отримав у спадщину за заповітом від свого батька [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 вересня 1995 року та реєстраційне посвідчення від 25 жовтня 1995 року. Вище зазначена земельна ділянка була в свою чергу надана батьку позивача - [PERSON] на підставі рішення міськвиконкому від 17 липня 1946 року № 1083 загальною площею 1625 кв. м. згідно довідки про землекористування. Пізніше дана земельна ділянка була приватизована на дві особи: на позивача, загальною площею 0.1000 га, отримано державний акт на право приватної власності на землю серія ДП № 004642, 69075010 від 01 жовтня 1997 року та на дружину позивача - [PERSON] , загальною площею 0.0614 га, отримано державний акт на право приватної власності на землю серія ДП Д №066774, Код ДЗК. 69075011 від 20 листопада 1998 року. Потім частина даної земельної ділянки була відчужена наступним чином: на підставі договору дарування земельної ділянки від 05 лютого 2002 року на земельну ділянку загальною площею 0.0329 га, яка належала [PERSON] , державний акт на право приватної власності на землю ІГДП №066765, Д №038527, Діл.1 - Код ДЗК 69075031, Діл.2 - Код ДЗК 69075032 від 24 січня 2002 року на [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0.0329 га; на підставі договору дарування земельної ділянки від 05 лютого 2002 року на земельну ділянку загальною площею 0.0614 га, яка належала [PERSON] , державний акт на право приватної власності на землю серія ДП Д № 066774, Код ДЗК 69075011 від 20 листопада 1998 року на [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0.0614 га. Всього було відчужено 0.0943 га. В результаті відчуження частини земельної ділянки позивачу було надано Державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ДП № 066861 Д № 038678 код ДЗК 69075031 від 18 лютого 2002 року на [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0.0671 га, на підставі якого він і володіє вище зазначеною земельною ділянкою. При відчуженні частки земельної ділянки відчуженій земельній ділянці було присвоєно номер [ADDRESS] . Як вбачається з вище наведеного, на думку позивача, очевидна різниця площі земельної ділянки, зазначеної: в довідці про землекористування (від 1946 року) - 1625 кв. м., згідно договорів дарування земельної ділянки від 05 лютого 2002 року було відчужено 0.0943 га, повинно було залишитись 0.0682 га, в державному акті від 19 лютого 2002 року - 0.0671 га, та у висновках ФОП [PERSON] від 05 липня 2017 року - 0.0680 га. Тоді позивач звернувся до нотаріуса з метою отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна - земельної ділянки та будинку, належних позивачу на праві власності та розташованих за адресою [ADDRESS] . З вищезазначених інформаційних довідок позивачу стало відомо, що власником як земельної ділянки його - позивача, так і будинку позивача є невідома йому особа - [PERSON] . В сусідньому будинку, який було збудовано на відчуженій позивачем та його дружиною земельній ділянці було збудовано будинок, але зараз там ніхто не мешкає, з`ясувати будь-яку інформацію йому було неможливо. 16 серпня 2017 року позивач звернувся до Відділу Держгеокадастру у м. Дніпро Дніпропетровської області з заявою щодо здійснення перевірки зазначених фактів та надання інформації, роз`яснень з приводу ситуації, що склалася. Згідно відповіді Відділу Держгеокадастру у м. Дніпро Дніпропетровської області від 14 вересня 2017 року вих. №Х-177/0-038-193/137-17 позивачу було рекомендовано звернутись до розробника документації із землеустрою. Звернувшись до ФОП [PERSON] , позивач отримав Технічну документацію землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно рішення № РВ-1200708552018 від 17 січня 2018 року про відмову у внесенні відомосте (змін до них) до Державного земельного кадастру Державним кадастровим реєстратором Відділу м. Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області Г.М. Зікрань прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) де Державного земельного кадастру, з таких підстав: невідповідність електронного документа установленим вимогам, а саме: Х8Б Схема, наявні зауваження щодо валідності електронного документу. Помилка геометрії угідь. Обмеження, код 01.05, кабелі силові в грунті: частково чи повністю знаходиться поза межами земельної ділянки. Помилка геометрії угідь. Обмеження, код 01.08, охоронна зона водопроводу частково чи повністю знаходиться поза межами земельної ділянки. Перетин ділянок з ділянкою 1210100000:03:225:0019 гр. [PERSON] за адресою [ADDRESS] , за якою зареєстровано право приватної власності від 24 липня 2015року. Площа співпадає на 100% (накладка). Позивач припускає, що після відчуження частини земельної ділянки її новий власник не закінчив реєстрацію відчуженої земельної ділянки, якій було присвоєно [ADDRESS] саме на № 85 Б. На усне звернення до Державного кадастрового реєстратора щодо усунення зазначених недоліків та вирішення питання отримання витягу з Держгеокадастру та кадастрового номера була отримана рекомендація звернутись до суду. 05 травня 2018 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою визнання рішення, дій незаконним та зобов`язання вчинити певні дії. Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2018 року по справі № 804/3302/18 провадження по адміністративній справі №804/3302/18 закрито, рекомендовано звернутись для вирішення спірного питання у порядку цивільного судочинства. Отже, на думку позивача, він є власником будинку та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Його право власності було у свій час зареєстровано належним чином згідно законодавства та ніким не оспорювалось, але, нажаль на даний час склалася така ситуація, що через розбіжності в даних в різних документах щодо даних земельної ділянки та невідповідності електронного документа в Держгеокадастрі установленим вимогам (накладки) позивач не може скористатись своїм правом розпоряджатись своїм майном, а саме відчужити його, оскільки позивач не може отримати кадастровий номер на земельну ділянку та витяг з Держгеокадастру щодо цієї земельної ділянки, а значить не може оформити відповідні документи належним чином та відчужити належне позивачу майно. Крім того, після відчуження позивачем та його дружиною земельної ділянки у 2002 році [PERSON] відбулося подальше відчуження цієї земельної ділянки, а саме: згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 15 квітня 2009 року [PERSON] подарував спірну земельну ділянку своїй дружині [PERSON] ; згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 травня 2010 року [PERSON] продала спірну земельну ділянку [PERSON] ; згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 липня 2015 року [PERSON] продав спірну земельну ділянку [PERSON] - відповідачу. Вище зазначена низка відчужень, на думку позивача, ще більше унеможливила вирішення питання у досудовому порядку, оскільки неможливо відстежити на якому етапі та які технічні та документальні помилки було здійснено, та яким чином їх виправити. Позивач звертався до відповідачів з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було. Тому позивач просив зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради припинити право власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0.1000 га, кадастровий номер 1210100000:03:225:0019, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та закрити розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 687661012101, зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області скасувати кадастровий номер 1210100000:03:225:0019, присвоєний земельній ділянці площею 0.1000 га, розташованій за адресою: [ADDRESS] , відобразити на кадастровій карті в архівному шарі даних геоінформаційної системи, заархівувати дані; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області виготовити нову землевпорядну справу щодо земельної ділянки площею 0.0671 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю Д № 038678, код ДЗК 69075031, ІПДП № 066861 від 18 лютого 2002 року, та зареєструвати відомості щодо зазначеної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі з присвоєнням вище зазначеній земельній ділянці кадастрового номеру та визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0.0671 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представники відповідачів ГУ Держгеокадастру в Дніпропетровській області і Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради позовні вимоги, в тому числі і уточнені не визнали, заперечувала проти них, надали відзив, ніяких перешкод співвласникам не чинять і на їх власність не претендують, їх права не порушують, на звернення позивача надавали відповідь в передбаченому законом порядку, вимоги позову необгрунтовані, не доведені та не підтверджені належними доказами, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, позовні вимоги не визнала, заперечувала проти них через безпідставність і не доведеність, ніяких перешкод позивачу і відповідачам не чинить, їх права не порушує, просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутністю вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. Представник третьої особи підтримав позицію відповідачів і просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки, розташованої за адресою, [ADDRESS] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю II-ДП № 066861 Д № 038678 код ДЗК 69075031 від 18 лютого 2002 року на земельну ділянку загальною площею 0.0671 га. З метою отримання кадастрового номера та витягу з Держгеокадастру на вищезазначену земельну ділянку для її подальшого відчуження позивач звернувся до Правобережного центру надання адміністративних послуг. Але йому усно було відмовлено. Тоді позивач звернувся до землевпорядної організації для замовлення технічної документації на вище зазначену земельну ділянку. На підставі договору № 05/07/17 на виконання топографо-геодезичних робіт по встановленню меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 05 липня 2017 року ФОП [PERSON] виконав топографо-геодизичні роботи по встановленню меж земельної ділянки в натурі та надав відповідні висновки. Згідно зазначених висновків загальна площа земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] складає 0.0680 (га). Кадастровий номер вище зазначеної земельної ділянки саме за адресою - [ADDRESS] вже виявляється було присвоєно - 1210100000:03:225:0019, хоча позивач з такою заявою до Центру державного земельного кадастру раніше не звертався. Так, вище зазначену земельну ділянку позивач отримав у спадщину за заповітом від свого батька [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 вересня 1995 року та реєстраційне посвідчення від 25 жовтня 1995 року. Вище зазначена земельна ділянка була в свою чергу надана батьку позивача - [PERSON] на підставі рішення міськвиконкому від 17 липня 1946 року № 1083 загальною площею 1625 кв. м. згідно довідки про землекористування. Пізніше дана земельна ділянка була приватизована на дві особи: на позивача, загальною площею 0.1000 га, отримано державний акт на право приватної власності на землю серія ДП № 004642, 69075010 від 01 жовтня 1997 року та на дружину позивача - [PERSON] , загальною площею 0.0614 га, отримано державний акт на право приватної власності на землю серія ДП Д № 066774, Код ДЗК. 69075011 від 20 листопада 1998 року. Потім частина даної земельної ділянки була відчужена наступним чином: на підставі договору дарування земельної ділянки від 05 лютого 2002 року на земельну ділянку загальною площею 0.0329 га, яка належала [PERSON] , державний акт на право приватної власності на землю ІГДП №066765, Д №038527, Діл.1 - Код ДЗК 69075031, Діл.2 - Код ДЗК 69075032 від 24 січня 2002 року на [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0.0329 га; на підставі договору дарування земельної ділянки від 05 лютого 2002 року на земельну ділянку загальною площею 0.0614 га, яка належала [PERSON] , державний акт на право приватної власності на землю серія ДП Д № 066774, Код ДЗК 69075011 від 20 листопада 1998 року на [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0.0614 га. Всього було відчужено 0.0943 га. В результаті відчуження частини земельної ділянки позивачу було надано Державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ДП № 066861 Д № 038678 код ДЗК 69075031 від 18 лютого 2002 року на [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0.0671 га, на підставі якого він і володіє вище зазначеною земельною ділянкою. При відчуженні частки земельної ділянки відчуженій земельній ділянці було присвоєно номер [ADDRESS] . Як вбачається з вище наведеного, очевидна різниця площі земельної ділянки, зазначеної: в довідці про землекористування (від 1946 року) - 1625 кв. м., згідно договорів дарування земельної ділянки від 05 лютого 2002 року було відчужено 0.0943 га, повинно було залишитись 0.0682 га, в державному акті від 19 лютого 2002 року - 0.0671 га, та у висновках ФОП [PERSON] від 05 липня 2017 року - 0.0680 га. Тоді позивач звернувся до нотаріуса з метою отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна - земельної ділянки та будинку, належних позивачу на праві власності та розташованих за адресою [ADDRESS] . З вищезазначених інформаційних довідок позивачу стало відомо, що власником як земельної ділянки його - позивача, так і будинку позивача є невідома йому особа - [PERSON] . В сусідньому будинку, який було збудовано на відчуженій позивачем та його дружиною земельній ділянці було збудовано будинок. 17 липня 2017 року позивач звернувся до Дніпропетровської регіональної філії ДП «Центру державного земельного кадастру» з заявою щодо здійснення перевірки зазначених фактів та надання інформації, роз`яснень з приводу ситуації, що склалася. Згідно відповіді Дніпропетровської регіональної філії ДП «Центру державного земельного кадастру» від 02 серпня 2017 року вих. №2-5/7/Х-8 позивачу було повідомлено, що ведення Державного земельного кадастру здійснює Держгеокадастр та його територіальні органи. 16 серпня 2017 року позивач звернувся до Відділу Держгеокадастру у м. Дніпро Дніпропетровської області з заявою щодо здійснення перевірки зазначених фактів та надання інформації, роз`яснень з приводу ситуації, що склалася. Згідно відповіді Відділу Держгеокадастру у м. Дніпро Дніпропетровської області від 14 вересня 2017 року вих. №Х-177/0-038-193/137-17 позивачу було рекомендовано звернутись до розробника документації із землеустрою. Звернувшись до ФОП [PERSON] , позивач отримав Технічну документацію землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно рішення № РВ-1200708552018 від 17 січня 2018 року про відмову у внесенні відомосте (змін до них) до Державного земельного кадастру Державним кадастровим реєстратором Відділу м. Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області Г.М. Зікрань прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) де Державного земельного кадастру, з таких підстав: невідповідність електронного документа установленим вимогам, а саме: Х8Б Схема, наявні зауваження щодо валідності електронного документу. Помилка геометрії угідь. Обмеження, код 01.05, кабелі силові в грунті: частково чи повністю знаходиться поза межами земельної ділянки. Помилка геометрії угідь. Обмеження, код 01.08, охоронна зона водопроводу частково чи повністю знаходиться поза межами земельної ділянки. Перетин ділянок з ділянкою 1210100000:03:225:0019 гр. [PERSON] за адресою [ADDRESS] , за якою зареєстровано право приватної власності від 24 липня 2015року. Площа співпадає на 100% (накладка). Позивач припускає, що після відчуження частини земельної ділянки її новий власник не закінчив реєстрацію відчуженої земельної ділянки, якій було присвоєно [ADDRESS] саме на № 85 Б. На усне звернення до Державного кадастрового реєстратора щодо усунення зазначених недоліків та вирішення питання отримання витягу з Держгеокадастру та кадастрового номера була отримана рекомендація «звернутись до суду, оскільки в таких випадках ці питання вирішуються лише в судовому порядку». 05 травня 2018 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою визнання рішення, дій незаконним та зобов`язання вчинити певні дії. Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2018 року по справі № 804/3302/18 провадження по адміністративній справі №804/3302/18 закрито, рекомендовано звернутись для вирішення спірного питання у порядку цивільного судочинства. Отже, на думку позивача, він є власником будинку та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Його право власності було у свій час зареєстровано належним чином згідно законодавства та ніким не оспорювалось, але, нажаль на даний час склалася така ситуація, що через розбіжності в даних в різних документах щодо даних земельної ділянки та невідповідності електронного документа в Держгеокадастрі установленим вимогам (накладки) позивач не може скористатись своїм правом розпоряджатись своїм майном, а саме відчужити його, оскільки позивач не може отримати кадастровий номер на земельну ділянку та витяг з Держгеокадастру щодо цієї земельної ділянки, а значить не може оформити відповідні документи належним чином та відчужити належне позивачу майно. Крім того, після відчуження позивачем та його дружиною земельної ділянки у 2002 році [PERSON] відбулося подальше відчуження цієї земельної ділянки, а саме: згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 15 квітня 2009 року [PERSON] подарував спірну земельну ділянку своїй дружині [PERSON] ; згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 травня 2010 року [PERSON] продала спірну земельну ділянку [PERSON] ; згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 липня 2015 року [PERSON] продав спірну земельну ділянку [PERSON] - відповідачу. Позивач звертався до відповідачів з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було. Вирішити в іншому порядку це питання сторони не можуть. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, тому позивач вимушений звернутися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями такого будинку. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і за відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням мотивів. Судом з`ясовано, що органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади власників землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Дніпровська міська рада, відповідно до ст. і Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування. Статтею 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» гарантується судовий захист прав місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ст. 143 Конституції України, органи місцевого самоврядування вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції. Відповідно до статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Частиною і статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування Дніпровська міська рада вирішує в межах закону питання в галузі земельних відносин. Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства. Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю. Отже, право комунальної власності на землю (земельні ділянки), виникає і без реєстрації в силу спеціальних вимог закону. Виходячи з вимог ст. 83 Земельного кодексу України презюмується належність земельних ділянок на території міста Дніпро територіальній громаді міста з визначенням її власником Дніпровської міської ради. Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування, із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Право власності чи користування землею фізичними особами набувається та реалізується в порядку і на підставах, визначених Конституцією України (ст. 13, 14), Земельного кодексу України (ст. 78, 92, 93, 102-1, 116, 118, 119, 123, 125, 126 ЗК України), а також інших законів, що видаються відповідно до них (Закону «Про оренду землі», Цивільного кодексу України). Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях міської ради. Отже, правовою основою виникнення права користування земельною ділянкою є рішення органу місцевого самоврядування. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його нрава власності, якщо ще право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно наданої позовної заяви та доданим документам, позивачу належить право приватної власності на: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами з наступним описом: - літ. А1 - житловий будинок, літ. м/с - мансардний поверх, літ. п/д А1 - підвал, літ. А2 - прибудова, загальною площею 139.8 кв. м., житловою площею 86.0 кв.м., літ. аЗ - ганок з навісом, літ. а4 - вхід у підвал, літ. а5 - вхід у підвал, літ. аб - навіс, літ. а7 - відкрита тераса, літ. а8 - балкон, літ. а9 - ганок з навісом, літ. Б1 - літня кухня, літ. 62 - сарай, літ. 63 - сарай, літ. Г1 - гараж, літ. Д1 - навіс, № 1-5, І - споруди, замощення (реєстраційний номер ОНМ 2077339112101), що виникло на підставі - Реєстраційне посвідчення, серія та номер: б/н, виданого 25 жовтня 1995 року, видавник: Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації; свідоцтво про право на спадщину, за заповітом, серія та номер: 4-7479, виданий 06 вересня 1995 року, видавник: Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора; - земельна ділянка площею 0.0671 га., що належить на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 18 вересня 1997 року №1491 та договору дарування від 05 лютого 2002 року № 581, право зареєстроване в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 038678 про що видано державний акт про право приватної власності на землю від 19 лютого 2002 року, серія ІІ-ДП № 066861 (Д *N03 8678). Стосовно права власності на земельну ділянку, що розташована адресою: [ADDRESS] : до 1997 рік земля перебувала у комунальній власності. На підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 18 вересня 1997 року № 1491 «Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам у Жовтневому районі м. Дніпропетровська» 0.1 га земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] передано [PERSON] у приватну власність, а 0.0614 га. у постійне користування. Заявою від 16 листопада 1998 року [PERSON] відмовився від права постійного користування земельною ділянкою площею 0.0614 га. на користь [PERSON] . На підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 19 листопада 1998 року № 2349 «Про передачу у приватну власність гр. [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд». У подальшому право приватної власності на земельну ділянку площею 0.0614 га по [ADDRESS] було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 006774 про що видано державний акт на право приватної власності на землю від 20 листопада 1998 року, серія ДПД* N006774. У подальшому, 05 лютого 2002 року [PERSON] подарував [PERSON] 0.0329 га. земельної ділянки, що йому належала, [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй земельну ділянку площею 0.0614 га. Таким чином [PERSON] став власником 0.1 га. земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] - 0.0671 га., право власності на яку ним було зареєстровано та отримано державний акт на право приватної власності на землю від 19 лютого 2002 року, серія ІІ-ДП №066861 (Д*И038678). З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: [PERSON] було присвоєно кадастровий номер згідно вимог чинного законодавства та відчужено належні йому земельну ділянку площею 0.1 га. (адреса [ADDRESS] ) та домоволодіння (адреса [ADDRESS] ). На теперішній час власником зазначених об`єктів нерухомого майна є [PERSON] . Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті З, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до положення ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб передбачених ст. 16 ЦК України, яким, зокрема, є визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже, позивачем не доведено та не надано жодного доказу того, що його права порушуються та/або оспорюються, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову. Що стосується участі Дніпровської міської ради у справі, то у комунальній власності перебувають усі землі в межах міста Дніпро, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Земельні ділянки, право приватної власності щодо яких оскаржується та/або визнається перебувають у приватній власності, тобто компетенція міської ради стосовно них не розповсюджується. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що при здійсненні правосудця у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У Постанові ВП ВС від 28 серпня 2019 року у справі № 752/8287/18 зазначається, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (частина 5 статті 3 зазначеного Закону). Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Статтею 11 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. З огляду на зазначене, відповідачем Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради не можуть бути вчинені зазначені позивачем в позов дії, вказані вимоги не відповідають положенням чинного законодавства України. У відповідності до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»,

Outcome: dismissed