Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивовано тим, що 16.07.2019 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого остання отримала кошти в розмірі 26 980,00 доларів США, зобов`язавшись повернути отримані кошти у визначений у договорі строк. Отримання позики підтверджується її розпискою від 16.07.2019. Однак взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики відповідач виконала частково, сплативши згідно графіку лише один платіж у розмірі 665, 00 доларів США. За розрахунком позивача, заборгованість відповідача за договором позики становить 26 315,00 доларів США. Окрім того відповідно до п. 7.3. договору позики його сторони встановили відповідальність за несвоєчасне повернення позики хоча б однієї з сум боргу понад 60 днів в розмірі 100% річних від простроченої суми. Таким чином, заборгованість [PERSON] , за розрахунком позивача, становить 26 315,00 доларів США - сума основного боргу та 30 568,00 доларів США - 100% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання, а всього 56 883,00 доларів США, що еквівалентно 1 517 536,00 грн. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 1 517 536,00 грн., з яких: 702 037,00 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням, 815 499,00 грн. - сума 100% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання. Ухвалою суду від 29.09.2021 призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 07.12.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Правом подання відзиву відповідач не скористалась. До початку розгляду справи по суті позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути борг у валюті договору. Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність та просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась в порядку, визначеному чинним законодавством, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не надала. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 16.07.2019 між [PERSON] та [PERSON] , як позичальником, укладений договір позики. Відповідно до умов договору позивач надає, а позичальник зобов`язується повернути кошти у визначені договором строки в тій же грошовій одиниці (валюті) в якій отримав. Строк користування позикою становить 1 рік з моменту укладення договору, порядок та строки повернення визначені п.5.1, згідно якого позичальник зобов`язаний повернути позику в такому порядку: 16.08.2019 - 665 доларів США, 16.09.2019 - 665 доларів США, 16.10.2019 - 665,00 доларів США, 16.11.2019 - 665 доларів США, 16.12.2019 - 665,00 доларів США, 16.01.2020 - 665,00 доларів США, 16.02.2020 - 665,00 доларів США, 16.03.2020 - 665,00 доларів США, 16.04.2020 - 665,00 доларів США, 16.05.2020 - 665,00 доларів США, 16.06.2020 - 665,00 доларів США, 16.07.2020 - 19 665,00 доларів США. Відповідно до п.7.3 договору у разі несвоєчасного повернення хоча б однієї з сум боргу понад 60 днів позичальник сплачує 100% річних від простроченої суми. Факт отримання коштів підтверджується розпискою позичальника від 16.07.2019. Даний договір за своєю правовою природою є договором позики, він містить умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. При цьому, зважаючи на реальний характер договору позики, вказаний договір підтверджує факт передачі грошової суми позичальнику, що додатково підтверджується розпискою наданою позичальником. До такого висновку суд дійшов з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до якого зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. У визначений строк борг повернений не був. Дані обставини встановлені та жодним із учасників справи не оспорюються. При цьому суд враховує визнання позивачем тієї обставини, що відповідач на виконання умов договору сплатив лише 665,00 доларів США згідно графіку, які враховані позивачем при визначенні суми неповернутого боргу. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Звертаючись до суду із даним позовом позивач просив стягнути на його користь суму боргу у гривневому еквіваленті, попри те, що умови договору містять визначення зобов`язання в іноземній валюті. При цьому в заяві про уточнення позовних вимог позивач просив задовольнити вимоги у валюті договору. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона і на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі ж отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, відповідає чинному законодавству. Суд зважає, що сторони уклали позику в іноземній валюті, відповідачем отримана сума коштів у позику в іноземній валюті, договір передбачає виконання зобов`язання в валюті зобов`язання, отримана сума не повністю повернута і до цього часу, а тому на користь позивача слід стягнути борг за договором позики саме в іноземній валюті. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст. 1049 ЦК України, відповідно до яких належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 в справі № 14-134цс18 та від 23 жовтня 2019 року в справі №723/304/16-ц. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. При цьому, визначаючись із розміром неповернутої частини позики, що підлягає стягненню на користь позивача, суд звертає увагу, що з урахуванням графіка повернення позики, а також розміру виконаної відповідачем частини зобов`язання в сумі 665,00 доларів США, що визнається позивачем, розмір невиконаної неповернутої частини становить 26 315,00 доларів США, яка підлягає стягненню з відповідача. Щодо стягнення 100 % річних, то суд відмічає, що відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п.7.3 договору у разі несвоєчасного повернення хоча б однієї з сум боргу понад 60 днів позичальник сплачує 100% річних від простроченої суми. Тобто умовами договору передбачений розмір відсотків. Позивачем проведений розрахунок процентів станом на 13.09.2021 з урахування строку виконання зобов`язання кожного із платежів та періоду прострочення виконання. Розрахунок відповідає умовам договору, сума процентів становить 30 568,00 доларів США, яку і слід стягнути з відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 11 350,50 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved