Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

У жовтні 2021 року позивачка в особі представника адвоката Левицької Ю.В. звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві власності належить 31/100 частка квартири спільного заселення [ADDRESS] , які вона придбала у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2020. Всупереч умовам договору та закону, колишній власник [PERSON] не знімається з реєстраційного обліку за вказаною адресою, а також залишається зареєстрованим [PERSON] , який був зареєстрований у квартирі колишнім власником [PERSON] . Реєстрація відповідачів у квартирі створює для позивачки перешкоди у вільному володінні та розпорядженні своїм майном, обмежує у здійсненні права власності щодо нерухомого майна в повному обсязі, позивачка не має можливості вільно розпоряджатись належним їй майном. У позові просить усунути їй перешкоди у користуванні 31/100 часткою квартири спільного заселення [ADDRESS] та визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням. Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень. В судовому засіданні представник позивачки адвокат Левицька Ю.В. позов підтримала, просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти його задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно, належним чином, згідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків. Приписами ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.7 ст. 319 ЦК України) Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Отже власник майна, здійснює право власності за своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить йому на праві власності. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві власності 31/100 частка квартири спільного заселення [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2020, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Щербиною В.С., зареєстрованого за р. №915, що підтверджується копією договору купівлі-продажу, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Пунктом 5 зазначеного договору передбачено, що продавець зобов`язався передати частку квартири покупцю для вільного користування і безперешкодного володіння нею у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлового приміщення, зобов`язався знятися з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою у строк до 12.12.2020. Всупереч умовам договору, продавець, а також зареєстрований ним у спірному приміщенні [PERSON] , з реєстраційного обліку не знялися. Вказані обставини підтверджуються відомостями Департаменту реєстраційних послуг ЗМР щодо реєстрації відповідачів у квартирі [ADDRESS] , та визнаються відповідачем [PERSON] . Тобто, у зазначеному житловому приміщенні зареєстровані колишній власник житлового приміщення [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований [PERSON] у спірному приміщенні до того, як [PERSON] набула право власності на вказану частку квартири спільного заселення. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (Постанова ВС від 25 липня 2018 року справа № 638/13030/13-ц. провадження № 61-20713св18). Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. З аналізу даних норм права, враховуючи, що реєстрація відповідачів в квартирі обмежує позивачку у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, остання як власник квартири має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття осіб з реєстрації місця проживання, пред`явивши вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Враховуючи, що відповідачі втрачають право користування жилим приміщенням внаслідок припинення права власності попереднього власника, самостійного права на житло при новому власникові з підстав, передбачених законом, не набули, вони не є членами сім`ї власника житла (згідно ст.156 ЖК України), договір найму з власником не укладали (ст.158 ЖК України), власник житла не надає згоду на їх проживання в квартирі (ст.383 ЦК України, ст.161 ЖК України), відповідачі підлягають визнанню такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Згідно ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у зв`язку з визнанням позову відповідачем [PERSON] до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку, що позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову щодо відповідача [PERSON] , тобто 454,00 грн., в іншій частині судові витрати по оплаті судового збору покладаються на відповідачів.

Outcome: approved