Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

01 жовтня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Козельщинського районного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якій просила визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] . В своїй заяві позивач зазначила, що вона, [PERSON] , є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . У вказаному будинку, крім неї, зареєстрований її колишній співмешканець [PERSON] . У зв`язку із тим, що [PERSON] фактично не проживає за вищевказаною адресою з 22 грудня 2020 року, вона вимушена нести додаткові витрати на утримання будинку. Також, наявність реєстрації відповідача у належному їй будинку позбавляє її можливості у повній мірі реалізовувати свої права, а саме, вона не має можливості отримати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, так як для призначення житлової субсидії в розрахунок сукупного доходу домогосподарства включається середньомісячний дохід всіх зареєстрованих осіб. Позивач уважає, що існують всі підстави визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні 17 листопада 2021 року. 17 листопада 2021 року ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області відкладено підготовче судове засідання у цивільній справі на 09 грудня 2021 року. Повідомлено відповідача про розгляд справи шляхом розміщення на вебсайті «Судова влада України» оголошення про призначення справи до розгляду. Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 09 грудня 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 25 січня 2022 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Не заперечували проти заочного розгляду справи. Надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Пояснила, що колишній співмешканець [PERSON] разом із нею не проживає більше одного року, у грудні 2020 року поїхав на заробітки у Польщу та не повернувся, де на даний час проживає їй не відомо. Стверджувала, що прописувала відповідача у своєму помешканні на 9 місяців по договору, проте договір залишився у відповідача, у зв`язку з чим вона не може надати його суду та до органу реєстрації з метою зняття відповідача з реєстрації. Відповідач[PERSON] у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, заяв та клопотань до суду не подав. У розумінні ч. 10 ст. 130, ч. 10 ст. 187, ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України являється належним чином повідомленим, у тому числі через оголошення на вебсайті «Судова влада України», про дату, час та місце розгляду справи. Протокольною ухвалою суду від 25.01.2022 вирішено здійснювати заочний розгляд справи на підставі ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази у справі, заслухавши пояснення учасників справи та оцінивши покази допитаних у судовому засіданні свідків, встановив таке. Відповідно до відмітки у паспорті на с. 11 позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-8). Позивачка [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17 березня 2012 року, зареєстрованим в реєстрі за № 652 (а.с. 11), та витягом про державну реєстрацію прав від 17.09.2012 № 35526061 (а.с. 12). Згідно довідки виконавчого комітету Козельщинської селищної ради від 07.09.2021 № 1249 [PERSON] проживає у [ADDRESS] , та за даною адресою також зареєстрований, але фактично не проживає з 22 грудня 2020 року, її співмешканець - [PERSON] , [INFO] , (а.с. 6). Відповідно до відмітки у паспорті на с. 14 відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9-10). Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні підтвердили, що дійсно [PERSON] проживав разом з [PERSON] , у грудні 2020 року поїхав на заробітки до Польщі та не повернувся. Стверджували, що на даний час [PERSON] не проживає за адресою позивачки та їм невідоме місце його проживання чи перебування. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, та закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності чле на сім'ї без поважних причин по над один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`їнаймачаналежать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`їнаймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом знаймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 33, п. 34 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 Житлового кодексу УРСР). Судом встановлено, що позивачка є власником домоволодіння, у якому зареєстрований але не проживає відповідач. Відповідач фактично не проживає за зареєстрованим місцем проживання з грудня 2020 року та доказів поважності причин його відсутності за спірною адресою суду не надав. Таким чином, оскільки відповідач більше одного року з 22 грудня 2020 року не проживає у будинку, що належить позивачці, а реєстрація місця проживання відповідача у належному позивачці будинку заважає їй у повній мірі володіти та користуватися житлом, позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору, про що свідчить квитанція про сплату судового збору. З врахуванням того, що позов позивача підлягає задоволенню, суд в силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України, приходить до висновку про стягнення судових витрат у вигляді судового збору з відповідача на користь позивача у сумі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved