Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Позивач звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом, в якому просить: - встановити, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та вона, [PERSON] , [INFO] , проживали однією сім`єю в період часу з 2007 року по 23.11.2016 за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за нею право власності на 1/2 житлового будинку з надвірними господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на 1/2 житлового будинку з надвірними господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 2007 року проживала разом однією сім`єю з [PERSON] до моменту його смерті. За час проживання однією сім`єю вони мали спільний бюджет, займалися благоустроєм домоволодіння, в якому проживали, разом обробляли город, утримували домашню худобу, мали спільний сімейний бюджет, піклувались один про одного, проводили разом дозвілля, спільно сплачували комунальні послуги, а також мали взаємні права та обов`язки, які притаманні чоловіку і дружині. Позивач вказує, що в період проживання вони з [PERSON] за рахунок спільних коштів придбали житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . Для купівлі вказаного будинку позивач продала житловий будинок, який знаходився у неї у власності і був розташований в [ADDRESS] . Вважає придбаний житловий будинок спільною власністю подружжя, а тому просить визнати за нею право власності на 1/2 його частку. Також позивач посилається на те, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частки житлового будинку з надвірними господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на те, що спадщину після смерті [PERSON] ніхто, окрім неї, не прийняв, просить визнати за нею право власності на спадкове майно. Ухвалою суду від 23.06.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі, залучено третю особу, розпочато підготовче провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 12.08.2021. 12.08.2021 в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 25.08.2021 у зв`язку з витребуванням доказів. 25.08.2021 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 20.09.2021. 20.09.2021 судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці. Судове засідання призначено на 11.10.2021. 11.10.2021 судове засідання відкладено до 02.11.2021 у зв`язку з неявкою свідків. 02.11.2021 за клопотанням представника позивача судове засідання відкладено до 24.11.2021. 24.11.2021 судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді у нарадчій кімнаті по кримінальному провадженню. Судове засідання призначено на 07.12.2021. 07.12.2021 судове засідання відкладено до 28.12.2021 у зв`язку із залученням третьої особи. 28.12.2021 судове засідання відкладено до 26.01.2022 у зв`язку з неявкою позивача. В судовому засіданні 11.10.2021 позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просили позов задовольнити. 26.01.2022 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, проти позовних вимог не заперечує. Від третьої особи приватного нотаріуса Старобільського районного нотаріального округу Кулікової Я.В. надійшла заява про розгляд справи без її участі. Від третьої особи [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі, проти позовних вимог не заперечує. За таких підстав, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних матеріалів справи та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши надані позивачем та його представником докази на обґрунтування заявлених позовних вимог, зважаючи на те, що визнання відповідачем позову ґрунтується на законних підставах, не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Щодо вимог про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу суд зазначає таке. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка. Згідно з вимогами ч. 4 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства. Європейський суд з прав людини при розгляді справи Кичана зауважив, що відносини де-факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 СК України. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Відповідно до паспорта громадянина України № [NUMBER] від 09.03.2021, орган, що видав - 4452, заявник - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою, виданою Білолуцькою селищної радою 22.04.2021 за вих. № 174, [PERSON] , [INFO] , до своєї смерті [INFO] фактично проживав за адресою: [ADDRESS] та співмешкав з [PERSON] , [INFO] , з 2007 року до моменту смерті [PERSON] . Про вказані обставини також свідчить акт від 22.04.2021, складений депутатом Білолуцької селищної ради Тодоровою С.М. в присутності односельців [PERSON] та [PERSON] . Суд встановив, що [PERSON] , [INFO] , спільно з [PERSON] , [INFO] , вели сумісне господарство за адресою: [ADDRESS] (згідно погосподарського обліку), а саме: 2007-2008 р.р. - 3 корови, 3 телиці, кози, птиця; 2009-2010 р.р. - 5 корів, 3 телиці, кози, птиця; 2011-2015 р.р. - 3 корови, 3 телиці, кози, птиця; 2016 рік - 3 корови, 6 телят, 1 лоша, птиця. Вказані обставини підтверджуються довідкою, виданою Білолуцькою селищною радою 17.06.2021 за вих. № 309. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 21.04.2021, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в с. Кузнецово Раменського району Московської області. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом за адресою: [ADDRESS] , як сім`я без реєстрації шлюбу з 2007 року по день смерті [PERSON] - [INFO] , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, жили як чоловік та дружина, мали взаємні права та обов`язки. Допитані в судовому засіданні свідки попереджені про кримінальну відповідальність, тому суд вважає, що відсутні підстави сумніватися в правдивості їх пояснень. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)». За таких обставин, суд дійшов висновку про доведеність факту спільного проживання однією сім`єю позивача [PERSON] з [PERSON] , померлим [INFO] , без реєстрації шлюбу в період з 2007 року по 23.11.2016, оскільки між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу в зазначений період не заперечувався відповідачем. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про визнання права власності на нерухоме майно, придбане за час сумісного проживання, суд встановив таке. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.06.2009, посвідченого приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу Чернявською І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1900, [PERSON] передала у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказаний правочин було вчинено за суму 3408,00 грн. Відповідно до копії витягу з Державного реєстру правочинів №7399050 від 16.06.2009, виданого приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу Чернявською І.В., 16.06.2009 [PERSON] набув право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу. Витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно №23270844 від 13.07.2009 підтверджено, що житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу ВМЕ 179396 від 16.06.2009, посвідченого приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу Чернявською І.В. Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку від 05.08.2021, ринкова (оціночна) вартість житлового будинку з надвірними господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , становить 28000,00 грн. За правилами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін (відповідний висновок зазначено у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року, справа №546/912/16-ц.) Відповідно до правового висновку, що міститься в постанові Верховного суду від 08.06.2016 у справі №6-2253цс15, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Під час розгляду справи суд встановив, що спірний житловий будинок був придбаний [PERSON] під час спільного проживання однією сім`єю із [PERSON] й остання довела суду, що вказана нерухомість була придбана в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Суд встановив, що для купівлі спірного будинку позивач продала житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав їй на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 06.03.2010, посвідченим приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу Чернявською І.В. Вказані обставини також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки. В матеріалах справи відсутні докази того, що між [PERSON] та [PERSON] були укладені письмові договори щодо розподілу майна, нажитого за період спільного проживання. Тобто, у разі відсутності таких договорів, все майно, набуте жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності. Такими чином, суд, проаналізувавши надані позивачем докази, дійшов висновку, що спірний житловий будинок був придбаний [PERSON] та [PERSON] під час спільного їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за сумісні кошти внаслідок ведення спільного господарства, побуту та бюджету, виконання взаємних прав та обов`язків, за кошти, які були об`єднані для набуття спільного майна, з метою використання його в інтересах сім`ї, що свідчить про те, що воно є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . За таких підстав, суд дійшов висновку про визнання за позивачем в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя права власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Щодо позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, суд зазначає таке. Суд встановив, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частки житлового будинку з надвірними господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Суд встановив, що за життя [PERSON] заповіту не складав, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №64484380 від 23.04.2021. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Отже, оскільки спадкоємці за заповітом після смерті [PERSON] відсутні, право на спадкування за законом одержали особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 ЦК України. Частинами першою та другою ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За змістом ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї. Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Дослідженням копії спадкової справи №67556677 (номер у нотаріуса №45/2021) щодо майна померлого [INFO] [PERSON] встановлено, що спадкова справа заведена за заявою позивача [PERSON] , спадкоємці першої-третьої черг відсутні. За таких підстав, враховуючи відсутність заповіту, спадкоємців за законом попередніх черг, суд дійшов висновку, що позивач відповідно до вимог ст. 1264 ЦК України має право на спадкування за законом після смерті [PERSON] у четверту чергу, як особа яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, є всі достатні правові підстави для визнання права власності на спадкове майно у вигляді 1/2 житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , за позивачем. За таких обставин, враховуючи інтереси позивача, визнання представником відповідача позову, що не порушує прав чи інтересів інших осіб, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки вони законні, обґрунтовані та доказово підтверджені матеріалами справи. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. понесений нею при звернення до суду у розмірі 1816,00 грн.

Outcome: approved