Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з останнього аліменти на його утримання у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позовної заяви до суду і до досягнення дитиною 23 років за умови продовження навчання. Позивач в обґрунтування своїх вимог зазначив, що його батьки: [PERSON] та [PERSON] 10 травня 2003 року уклали шлюб, який на даний час розірвано. Після розірвання шлюбу позивач залишився проживати разом із матір`ю, на користь якої батько раніше сплачував аліменти на його утримання. Як вказав [PERSON] на даний час йому виповнилось вісімнадцять років, але він продовжив навчання та є студентом першого курсу денного відділення Вищої Школи внутрішньої безпеки в м. Лодзь (Польща) при «Вищому навчальному закладі «Міжрегіональна академія управління персоналом» на контрактній основі, у зв`язку з чим потребує матеріальної підтримки від батька, оскільки стипендії не отримує, ніякого джерела доходу не має. Домовитись з відповідачем про сплату аліментів у добровільному порядку не вдалось, тому [PERSON] вимушений був звернутися до суду з вказаним позовом. Також позивач повідомив, що його батько є працездатною людиною, до осіб з інвалідністю не відноситься, інших неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків на утримання не має, а тому у нього є можливість сплачувати аліменти. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 29 грудня 2021 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у цивільній справі судом не вживалось. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, позивач через канцелярію суду надав заяву,що була зареєстрована за вхідним № 416/22-вх. від 20 січня 2022 року, відповідно до якої підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання теж не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки відповідач суд не повідомив, проте у відповідності до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України через канцелярію суду надав заяву, що була зареєстрована за вхідним № 470/22-вх від 24 січня 2022 року, відповідно до якої позовні вимоги [PERSON] визнав у повному обсязі та не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання сина, який продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), розгляд справи просив провести за його відсутності. За таких обставин суд бере до уваги приписи частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якими визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність таких клопотання у сторін свідчать відповідні заяви, які долучені до матеріалів справи. Приймаючи до уваги той факт, що судом створені необхідні умови для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на участь у розгляді справи в суді, враховуючи, відсутність підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, а також відповідача, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи, що наведені у позовній заяві, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому, частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з приписами частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як убачається із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 29 жовтня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, [PERSON] народився [INFO] , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 29 жовтня 2003 року зроблено відповідний запис за № 138. Згідно вказаного свідоцтва про народження батьками дитини є громадяни України: [PERSON] та [PERSON] , яка в подальшому в зв`язку із укладанням 20 липня 2010 року шлюбу з [PERSON] , змінила прізвище на « [PERSON] » (копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , видане 20 липня 2010 року Відділом реєстрації актів громадського стану Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області). З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданою Центром надання адміністративних послуг Нововодолазької селищної ради Харківської області № 04.01-29/2817 від 27 листопада 2021 року. Відповідно до довідки № 187 від 01 вересня 2021 року, наданої Приватним акціонерним товариством «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» Харківський інститут, встановлено, що [PERSON] дійсно є студентом І курсу Вищої Школи внутрішньої безпеки в м. Лодзь (Польща) при Приватному акціонерному товаристві «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» за напрямом (спеціальністю): внутрішня безпека, освітньо-кваліфікаційний рівень бакалавр, термін навчання вересень 2021 року - лютий 2026 року. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10 січня 2002 року. Відповідно до положень частини 1 статті 1 та частини 1 статті 2 Сімейного кодексу України зміст майнових прав та обов`язків батьків і дітей, а також регулювання майнових відносин між батьками та дітьми визначається зазначеним кодексом. Згідно із частинами 8 та 9 статті 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Приписами частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аналогічний обов`язок також закріплений й у статті 51 Конституції України. Крім того, частиною 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Що стосується обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, то останній встановлений положеннями статті 199 Сімейного кодексу України, яка мовить, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до частини 3 статті 199 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Пленум Верховного Суду України у пункті 20 своєї Постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно з частиною 1 статті 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При цьому, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (частина друга статті 200 Сімейного кодексу України). Положеннями частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Також слід відмітити, що Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Судом встановлено, що [PERSON] на час розгляду справи у суді досяг віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років та продовжує навчання у Вищій Школі внутрішньої безпеки в м. Лодзь (Польща) при Приватному акціонерному товаристві «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом», на І курсі за спеціальності «Внутрішня безпека» та у зв`язку з продовженням навчання потребує матеріальної допомоги. Отже, суд на підставі поданих сторонами доказів дійшов до висновку про необхідність стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання. Визначаючи розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача на утримання повнолітнього сина, суд вважає за необхідне зазначити таке. У позовній заяві позивач зазначив, що його батько - [PERSON] є працездатною особою, до осіб з інвалідністю не відноситься, інших неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків на утриманні не має та в змозі надавати матеріальну допомогу на його утримання. Вищевказаний факт з боку відповідача не оспорювався, більш того [PERSON] надав заяву про визнання позову у повному обсязі. Доказів, що свідчили б про відсутність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу сину, який продовжує навчання, відповідачем до суду не надано. При цьому, при вирішенні спору по суті, суд враховує вимоги статтей 12 та 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач не скористався своїми процесуальними правами учасника справи та не надав суду жодних доказів, якщо у нього такі малися, на спростовування доводів позивача і наданих ним доказів в обґрунтування позовних вимог, а тому суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до переконання про можливість часткового задоволення позову з огляду на те, що [PERSON] дійсно продовжує навчання у навчальному закладі на денному відділенні, у зв`язку з чим, безсумнівно, має майнові витрати, що пов`язані безпосередньо з проїздом та забезпеченням вирішення всіх побутових питань. Разом із тим, слід відмітити, що право повнолітньої дитини на утримання від батьків діє протягом її навчання і до 23 років. В разі припинення навчання раніше досягнення цього віку, дитина втрачає право на утримання, що прямо зазначено у частині 2 статті 199 Сімейного кодексу України. Щодо вимоги позивача про застосування мінімальної межі розміру аліментів - 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, слід зазначити наступне. Стаття 201 Сімейного кодексу України передбачає поширення на відносини по утриманню між батьками і повнолітніми дочкою, сином норм статей 187, 189 -192 і 194 -197 цього кодексу, які регулюють відносини по утриманню дитини. Положеннями статті 201 Сімейного кодексу України не передбачено застосування вимог статті 182 цього Кодексу для визначення мінімального граничного розміру аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Відсилання у статті 200 Сімейного кодексу України до вимог статті 182 Сімейного кодексу України стосується лише врахування судом тих обставин, які мають істотне значення та впливають на розмір аліментів та закріплені у частині 1 статті 182 Сімейного кодексу України. Таким чином, визначення розміру аліментів з урахуванням нижньої межі - 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку передбачено нормами Сімейного кодексу України, які регулюють обов`язки батьків утримувати неповнолітніх дітей. Враховуючи зазначене, позовні вимоги [PERSON] в частині визначення розміру аліментів з урахуванням 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи положення наведеної норми права суд вважає, що аліменти з відповідача необхідно стягувати з дня звернення позивача до суду, тобто починаючи з 14 грудня 2021 року. Разом із тим, слід відмітити, що право повнолітньої дитини на утримання від батьків діє протягом її навчання і до 23 років. В разі припинення навчання раніше досягнення цього віку, дитина втрачає право на утримання, що прямо зазначено у частині 2 статті 199 Сімейного кодексу України. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] суд, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України, вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, частиною 6 цієї ж норми процесуального права визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положеннями частин 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08 листопада 2011 року, який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 3 зазначеного вище Закону, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (частина 1 абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»). Із даним позовом [PERSON] звернулась до суду у грудня 2021 році. Абзацом 3 статті 7 Закону України № 1082-ІХ від 15 грудня 2020 року «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 1 січня 2021 року встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб в сумі 2270 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинен був би сплатити судовий збір у розмірі 908 гривень 00 копійок. Проте, враховуючи положення пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», які передбачають, що у справах про стягнення аліментів позивач звільняється від сплати судового збору, судові витрати слід покласти на відповідача. З огляду на вище викладене,

Outcome: partial