Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

09 листопада 2021 року акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов обґрунтований тим, що 28 грудня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) та [PERSON] укладено кредитний договір № DNK0G50000004370 (далі - Договір), згідно з яким Банк зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 37 875 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредит до 28 грудня 2032 року та сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до умов Договору. Банк свої зобов`язання за Договором виконав, надав відповідачу кредит. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками. Таким чином, відповідач зобов`язання за Договором порушив. У зв`язку з зазначеними порушеннями умов Договору виникла заборгованість, яка станом на 25 жовтня 2021 року складає 70 618,83 грн., з яких: 32 733,87 грн. - заборгованість за кредитом, 21 756,80 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 16 128,16 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором у розмірі 70 618,83 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 12 січня 2022 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому вона заперечувала проти задоволення позову. Заперечення обґрунтовано тим, що позов пред`явлено поза межами строку позовною давності, а також розрахунок заборгованості не відповідає дійсності, оскільки відповідачем за період з серпня 2017 року по березень 2020 року своєчасно сплачено 32 кредитних платежі. 25 січня 2022 року від представника позивача Меркулової В.В. надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено, що строк позовної давності не пропущено, оскільки останній платіж надійшов від [PERSON] 28 березня 2020 року. Також представник просила задовольнити позов в повному обсязі, так як відповідач порушив зобов`язання за Договором. 28 січня 2022 року від представника відповідача [PERSON] надійшло додаткове пояснення. Відповідно до пояснення позивачем не надіслано боржнику письмову вимогу, яка б змінювала строк виконання зобов`язання. Також Банк звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису з порушенням вимог закону. Сторони у судове засідання не з`явилися. Оскільки представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» у клопотанні просив розглянути справу без виклику сторін, суд доходить висновку про розгляд справи за відсутності позивача. Від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позивних вимог заперечувала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. У ході судового розгляду встановлено, що 28 грудня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № DNK0G50000004370. Відповідно до умов договору Банк зобов`язався надати позичальникові 37 875 грн. на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу на строк з 28 грудня 2007 року по 28 грудня 2032 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25 відсотки на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Періодом сплати вважати період з 28 по 28 число кожного місяця. Також згідно з умовами Договору позичальник повинен щомісяця в період сплати надавати Банку грошові кошти у сумі 491,24 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту та відсоткам (а.с.10-12). Відповідно до п. 4.1. Договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п.2.2.2., 2.2.3. даного договору, Банк має право нараховувати, а позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15 відсотків від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки (а.с.10-12). Відповідач отримав вищевказану суму від Банку та виконував зобов`язання за Договором. Однак, як вбачається з виписки по рахунку відповідача, з жовтня 2008 року він неодноразово допускав порушення строків погашення відсотків та основного боргу. Внаслідок несвоєчасного погашення заборгованості у відповідача утворилась заборгованість перед Банком, яка згідно з наданим позивачем розрахунком становить 70 618,83 грн., з яких: 32 733,87 грн. - заборгованість за кредитом, 21 756,80 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 16 128,16 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с.6-9). Відповідач у відзиві заперечував проти розрахунку, наданого позивачем, однак, не надав доказів на його спростування, не скористався правом на подання клопотання про проведення судової економічної експертизи. Натомість позивач надав виписку по рахунку [PERSON] , з якої вбачається, що відповідач дійсно вносив грошові кошти на погашення заборгованості, однак, починаючи з жовтня 2008 року неодноразово допускав порушення умов Договору щодо строку погашення заборгованості, внаслідок чого позивач використав своє право на нарахування пені відповідно до п. 4.1. Договору. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути заборгованість частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Застосовуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, суд доходить висновку, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу фактично отриману суму кредитних коштів. У зв`язку із тим, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем, підтверджено належними доказами по справі, і в такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернути такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначеними у Договорі, то позов в цій частині ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази суд приходить до висновку, що заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту), яка станом на 25 жовтня 2021 року становить 32 733,87 грн., підлягає стягненню з відповідача. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом та пенею суд зазначає наступне. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за кредитом, стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом, нарахування яких передбачено Договором, а саме 1,25 відсотки на місяць, тобто 15 відсотків на рік та пенею, яка передбачена п.4.1. Договору. Як вбачається з розрахунку Банку, позивач нараховував відсотки у встановленому Договором розмірі, а пеню у разі порушення відповідачем строку внесення чергового платежу. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про обґрунтованість позову в частині стягнення з відповідача відсотків, що нараховані, але не сплачені відповідно до умов Договору в розмірі 21 756,80 грн. та пені, яка нарахована за несвоєчасність виконання зобов`язань за Договором. Відповідач заявив про застосування строку позовної давності. У заяві зазначив, що отримував від позивача вимоги від 12 червня 2013 року, від 09 грудня 2013 року, від 03 березня 2016 року про погашення заборгованості. Таким чином, відповідно до п.п. 2.3.3. п. 2.3. зажадавши від позичальника дострокового повернення кредиту у повному обсязі, Банк змінив умови Договору, а строк виконання зобов`язань настав у дату, яка зазначена у повідомленні. Однак, згідно з випискою по рахунку [PERSON] , після отримання вищевказаних повідомлень він продовжував погашати кредит, у тому числі пеню і відсотки, останній платіж здійснив 28 березня 2020 року, Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Загальний строк позовної давності 3 роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що після отримання повідомлень про вимогу погасити кредит, відповідач вносив кредитні кошти, останній платіж внесено 28 березня 2020 року, а позов подано 09 листопада 2021 року, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності щодо основного зобов`язання та відсотків. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність. Враховуючи, що Банк звернувся з позовом 09 листопада 2021 року, він пропустив строк позовної давності в частині вимог щодо стягнення з відповідача пені, нарахованої до 09 листопада 2020 року, що є підставою для відмови у задоволенні вказаної позовної вимоги. Таким чином, з відповідача може бути стягнута пеня, нарахована після 09 листопада 2020 року, що відповідно до розрахунку становить 0 грн. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 54 490,67 грн., з яких: 32 733,87 грн. - заборгованість за кредитом, 21 756,80 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, та їх відсутність для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за пенею, нарахованою до 09 листопада 2020 року, у зв`язку з пропущенням строку позовної давності. Щодо посилання відповідача на виконавчий напис нотаріуса щодо стягнення з [PERSON] на користь Банку заборгованості за період з 28 грудня 2007 року по 28 серпня 2017 року за вищевказаним кредитним договором, суд зазначає, що відповідачем не надано доказів погашення заборгованості шляхом примусового стягнення на підставі цього виконавчого листа. Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України суд не приймає до уваги вказаний виконавчий напис нотаріуса. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 751,57 грн. (54 490,67 грн. х 2 270 грн. : 70 618,83 грн.). Враховуючи викладене,

Outcome: partial