Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

01.11.2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти у розмірі 900000,00 гривень. Позовні вимоги мотивувала тим, що 10.04.2016 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого вона передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 900000,00 грн., які остання зобов`язувалась повернути до 10.04.2017 року. Факт отримання коштів підтверджується розпискою, складеною власноруч відповідачем в присутності двох свідків: [PERSON] та [PERSON] .. Усі вимоги позивача про повернення коштів [PERSON] ігнорує, посилаючись на зміну обставин та відсутність грошей. У зв`язку з чим позивач звернулась до суду із зазначеним позовом. Ухвалою суду від 20.11.2018 року позовна заява була залишена без руху у зв`язку із вказаними в ній недоліками. 05.12.2018 року на виконання зазначеної вище ухвали суду позивачем надано заяву із додатками. Ухвалою суду від 07.12.2018 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 04.03.2019 р. до канцелярії суду надійшла заява представника [PERSON] - адвоката Островського С.Б., який просив залучити свого довірителя до участі у даній справі у якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Крім того, надано позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору позики недійсним. В своєму позові [PERSON] просить визнати недійсним договір позики, укладений 10.04.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] ; стягнути з відповідачів на свою користь судовий збір по 384,20 грн. з кожної. Позовні вимоги мотивовані тим, що за рішеннями Заводського районного суду м.Миколаєва від 20.04.2016 р., 20.03.2018 р., додатковим рішенням суду від 15.05.2018 р., які набрали законної сили, з [PERSON] на його користь стягнуті грошові кошти та судові витрати. На виконання згаданих рішень були відкриті відповідні виконавчі провадження. Зауважує, що фактично грошові кошти у позику [PERSON] . [PERSON] передані не були, а договір позики між ними, як рідною матір`ю та донькою, було укладено восени 2018 р. з метою стати кредитором [PERSON] та завадити йому стягнути з неї борг. Посилаючись на фіктивність згаданого договору, вважає, що наявні підстави для визнання його в судовому порядку недійсним. Ухвалою суду від 04.03.2019 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] . Прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору позики недійсним об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. Ухвалою суду від 07.05.2019 року задоволено клопотання адвоката Островського С.Б. та по справі призначено судову технічну експертизу, проведення якої доручено Миколаївському НДЕКЦ МВС України, провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 31.07.2019 року відновлено провадження у справі, у зв`язку з надходженням повідомлення експерта про неможливість проведення судової експертизи та повернення матеріалів справи. Ухвалою суду від 14.11.2019 року, яка була залишена без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 27.12.2019 року, задоволено клопотання адвоката Островського С.Б. та по справі призначено судову технічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України, провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 03.02.2020 року відновлено провадження у справі, у зв`язку з надходженням повідомлення експерта про неможливість проведення судової експертизи та повернення матеріалів справи. Ухвалою суду від 26.05.2020 року витребувано у ГУ ДФС у Миколаївській області інформацію про суму доходу [PERSON] за 2015 р., копію податкової декларації платника єдиного податку ФОП [PERSON] за 2015 р.; закрито підготовче провадження, а справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою суду від 18.08.2020 року витребувано з Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області інформацію про суму доходу [PERSON] за 2015 р., копію податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця [PERSON] за 2015 р. Ухвалами суду від 20.05.2021 року, 20.09.2021 року, 28.10.2021 року постановлено про здійснення приводу в судове засідання свідків. Ухвалою суду від 24.01.2022 року провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору позики недійсним закрито. Позивач до судового засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за своєї відсутності. В судовому засіданні представник позивача (за первісним позовом) позовні вимоги первісного позову підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ньому. Наполягала на реальності укладеного між її довірителем та [PERSON] договору саме у 2016 р. та фактичній передачі грошових коштів. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за своєї відсутності, позовні вимоги первісного позову визнала у повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно належним чином, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за своєї відсутності, позовні вимоги визнала. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Крім того, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої державою Україна, закріплено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального звинувачення. Разом з тим, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому ЄСПЛ вказав, що пункт 1 зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Як встановлено в судовому засіданні 10.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого останній були передані грошові кошти у розмірі 900000,00 грн., які вона зобов`язувалась повернути до 10.04.2017 року. Факт отримання коштів підтверджується розпискою, складеною власноруч відповідачем в присутності двох свідків: [PERSON] та [PERSON] (Т.1 арк. спр. 4-5, 20-21). Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до правового висновку Верховного Суду України 18.09.2013 року у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.05.2020 у справі № 330/855/15-ц (провадження № 61-19447св18). Згідно із положеннями ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства, з дотриманням строку (терміну) його виконання, якщо такий встановлено зобов`язанням. У статті 525 ЦК України зазначено, що недопустима одностороння відмова від виконання зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або законом. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). При цьому суд критично ставиться до заперечень представника третьої особи, висловлених в судовому засіданні з приводу фіктивності договору позики, з огляду на таке. Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1,5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із чч.2, 3 ст.13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на час укладання договору позики від 10.04.2016 року була обізнана про існування в неї боргових зобов`язань перед [PERSON] . При цьому твердження представника позивача (за зустрічним позовом), що метою укладення згаданого договору було саме уникнення виконання зобов`язання перед [PERSON] , є неспроможнім, оскільки не підтверджено належними та допустимими доказами. Крім того, твердження [PERSON] про фактичне підписання тексту договору позики та розписки не 10.04.2016 року, а восени 2018 року також не знайшло свого підтвердження. Так, судовими експертами Миколаївського НДЕКЦ МВС України та Київського НДЕКЦ МВС України повідомлено про неможливість відповісти на поставлені в ухвалах суду запитання (Чи виконані підписи від імені [PERSON] та [PERSON] на договорі позики, укладеного 10.04.2016 року між ними: 10.04.2016 року або в вересні-жовтні 2018 року? Чи виконані рукописний текст та підпис від імені [PERSON] на розписці написаній нею 10.04.2016 року про отримання від [PERSON] 900 000 грн.: 10.04.2016 року або в вересні-жовтні 2018 року?) у зв`язку з відсутність науково-обґрунтованої методики встановлення абсолютної давності виконання підписів (Т.1 арк. спр.122-123, 155). Інші клопотання про проведення технічних експертиз документа сторонами не заявлялися. До того ж допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила факт укладання між [PERSON] та [PERSON] договору позики у виді розписки, яка була підписана в її присутності та засвідчена, зокрема її підписом. Суд критично відноситься до посилання [PERSON] та його представника на родинні відносини між позикодавцем та позичальником, неспроможність [PERSON] надати у позику грошові кошти у сумі 900000 грн., як на підставу для визнання договору позики недійсним, оскільки чинне законодавство України не містить заборон родичам укладати між собою будь-які договори. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] здійснює господарську діяльність як ФОП та отримує дохід, а також отримала прибуток від продажу нерухомого майна, що підтверджується копіями відповідних договорів купівлі-продажу (Т.1 акр. спр.88-93, 104-105). При цьому зауваження [PERSON] та його представника на недостатність зазначених вище коштів для надання позики є помилковим, оскільки зазначені вище докази не свідчать про те, що дані доходи є єдиними доходами [PERSON] та остання не мала заощаджень. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Отже, враховуючи вищевикладене, а також те, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконала, грошові кошти не повернула, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Крім того, на підставі ст.141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 9000,00 грн..

Outcome: approved