Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

06 вересня 2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про виселення. В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником квартири, в якій проживає позивач, його син зі своєю донькою та відповідачка. Шлюб між відповідачкою та сином позивача розірваний у 2001 році. Відповідачка не сплачує за комунальні послуги не приймає участі в підтриманні квартири в нормальному стані, влаштовує скандали. У зв`язку з цим позивач просив усунути перешкоди у користуванні його власністю шляхом виселення відповідачки без надання іншого житлового приміщення та стягнути з відповідачки судові витрати у справі (а.с. а.с. 1 - 7) Після надходження з адресно-довідкового підрозділу відомостей щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки (а.с. 43), ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 27 вересня 2021 року було відкрито провадження у справі та відповідно до норм ст.ст.11, 19, 274 ЦПК України призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін, залучено в якості третьої особи без самостійних вимог - [PERSON] (а.с. а.с. 44 - 45). В підготовче судове засідання 04 листопада 2021 року з`явився представник позивача, відповідач по справі не з`явився, про причини неявки не повідомив, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином, від третьої особи надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с. 58 ), у зв`язку з чим підготовче судове засідання було відкладено на 02 грудня 2021 року - для повторного виклику відповідача. (а.с. 60) В підготовче судове засідання 02 грудня 2021 року з`явився представник позивача, відповідачка в підготовче судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Оскільки всі дії з підготовки справи до розгляду в судовому засіданні були виконані 02 грудня 2021 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 22 грудня 2021 року. (а.с. 66) В судове засідання 22 грудня 202 року учасники справи не з`явились, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладене на 21 січня 2022 року. (а.с. 72) В судове засідання 21 січня 2022 року з`явився представник позивача, відповідачка в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, повідомлялась про час і місце розгляду справи належним чином. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав, позов просив задовольнити, підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачка в жодне судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення на її адресу повісток та розміщення оголошень на веб-порталі судової влади. (а.с. а.с. 54, 56, 62, 64, 70, 71, 74, 75) З урахуванням викладених вище обставин на підставі ст.ст. 280, 287, 288 ЦПК України, розгляд справи проведено в заочному порядку. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з такого. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. 21 серпня 2003 року, який зареєстровано в реєстрі за № 4931 (а.с. а.с. 10 - 11). За вказаною адресою зареєстровані три особи - [PERSON] - уповноважений власник квартири (позивач), [PERSON] - син позивача (третя особа без самостійних вимог), [PERSON] онука позивача, що підтверджується довідкою № 11340 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 04 грудня 2020 року (а.с. 25) Відповідачка є колишньою дружиною сина відповідача (третьої особи без самостійних вимог), що підтверджується рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 16 червня 2021 року, яке набрало законної сили 17 липня 2021 року (а.с. а.с. 23 - 24). Згідно відповіді адресно-довідкового підрозділу відповідачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 43). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12 ЦПК України). При вирішенні позовних вимог, суд виходить з того, що позивачем не доведений як факт проживання відповідачкою в належній позивачу квартирі, так і наявність підстав для її виселення з цієї квартири (якщо вона в ній дійсно проживає на час вирішення спору). У зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позову, витрати судові позивача відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed