Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

До Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] та [PERSON] , у якому просив суд ухвалити рішення, яким визнати несумісним спільне проживання [PERSON] та [PERSON] з ним та його матір`ю [PERSON] в будинковолодінні [ADDRESS] та стягнути судові витрати по справі з відповідачів. Позовні вимоги мотивував тим, що право власності на вищезазначене будинковолодіння йому належить на підставі договору дарування від 15.08.2008, посвідченого державним нотаріусом Першої Рожнятівської Державної нотаріальної контори. Він категорично проти вселення [PERSON] та [PERSON] у належне йому будинковолодіння, виходячи з того, що 28.12.2014 його у власному будинку побили [PERSON] , [PERSON] та його син [PERSON] . По даному факту відкрите кримінальне провадження за ч.1 ст.125 КК України. Окрім цього, 17.08.2016 він звертався до Рожнятівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області з письмовою заявою з приводу проникнення в його приватну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інших, які вчиняли відносно нього та його матері хуліганські дії та хотіли його побити. Його та матері сумісне проживання з відповідачами є неприпустимим у зв`язку з постійними їхніми скандалами та погрозами, висловлюванням в його та старенької матері адресу нецензурних слів. Вселення відповідачів у належне йому будинковолодіння може привести до трагічних, а то й летальних випадків, так як їхні погрози, сварки та скандали негативно відображаються на його нервовій системі та його стані здоров`я, і в кінці-кінців в нього урветься терпець і він зірветься, що приведе до трагічних наслідків. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали заперечення на позовну заяву (а.с. 14-16), а також відзив на позовну заяву (а.с. 43-45), у яких вони, посилаючись на вимоги ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), ч.ч.1, 4 ст.156, ст.157 Житлового кодексу України (далі за текстом - ЖК України), вважають вищезазначений позов безпідставним. 21.10.2019 позивач [PERSON] подав відповідь на відзив (а.с. 47-48), у якому заперечив проти доводів відповідачів посилаючись на підстави, які викладені у позовній заяві. Окрім цього зазначив, що підставою для задоволення позову є також те, що відповідачі більше двох років не проживають у його будинку, оскільки добровільно виїхали проживати до своїх батьків (ст.405 ЦК України). Подаючи 23.10.2019 заперечення на подану позивачем відповідь на відзив (а.с.50-51), представник відповідачів ствердив, що посилання позивача на ст.405 ЦК України є неправильним, тому що дана правова норма передбачає втрату права членом сім`ї власника житла на користування цим житлом, у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, проте позов стосується визнання несумісним спільне проживання в житловому будинку. Окрім цього, [PERSON] звернувся до Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області із позовом до [PERSON] та [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої дочки [PERSON] , у якому просив визнати [PERSON] з неповнолітньою [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщеннями у житловому будинку [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів судові витрати по справі. Мотиви вказаного позову виклав в уточненій позовній заяві (а.с. 76-80), зокрема зазначив, що він перебував у шлюбі із відповідачкою [PERSON] , який вже розірваний. Також він є власником домоволодіння [ADDRESS] . 01 липня 2017 року відповідачі пішли з дому, і з того часу вони припинили спільне проживання. Окрім цього, зважаючи на норми ст.ст.71, 72 ЖК України, ст.ст.391, 405 ЦК України позивач вважає, що позов слід задоволити. У відзиві на вищезазначену позовну заяву про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом (а.с. 139-143), відповідачка заперечила підставність такого позову, оскільки він суперечить нормам матеріального та процесуального права. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені ним позовні вимоги просив задоволити з викладених ним у позовних заявах підстав. Крім того у судовому засіданні підтвердив, що відповідачів по справі він не допускає до будинку та всіляко чинить їм перешкоди у проживанні. Вважає, що відповідачі мають своє окреме від нього житло, де і мають проживати. У судове засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої дочки [PERSON] не прибули. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Мельник Б.М. у судовому засіданні пояснив, що подані позивачем позовні заяви є безпідставними, а тому у задоволенні позовів слід відмовити. Окрім цього, просив врахувати надані ним доводи у відзивах на позовні заяви та запереченнях, які містяться у матеріалах справи. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Перегінської селищної ради Івано-Франківської області Кулик Х.Б. вважає вимогу позивача про визнання неповнолітню [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, безпідставною мотивуючи тим, що задоволення такої вимоги буде суперечити правам та інтересам неповнолітньої дитини. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, заслухавши пояснення сторін, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовів слід відмовити з таких підстав. Щодо позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про несумісність спільного проживання в будинковолодінні, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ст.ст.1-4 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як передбачено ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі шляхом визнання права. Право громадян на власність, як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства, закріплено в Конституції України, стаття 41 якої передбачає, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Однією з підстав для задоволення позовних вимог про несумісність спільного проживання в домоволодінні [ADDRESS] позивач вважає те, що він є власником цього домоволодіння, що дає йому право не погоджуватися на спільне проживання з відповідачами. Іншими підставами, які свідчить про несумісність спільного проживання в одному будинку є те, що відповідачі постійно вчиняють сварки, висловлюють погрози та нецензурщину в його та старенької матері адресу, а також, що відповідачі більше двох років не проживають у його домоволодінні без поважних на те причин, оскільки самі добровільно виїхали проживати до своїх батьків (ст.405 ЦК України). Судом установлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджено копією Договору дарування від 15.08.2008 (а.с.4). Така обставина не заперечувалася іншими учасниками справи. Звернувшись до суду з позовом [PERSON] без сумніву як власник домоволодіння має право ставити перед судом вимоги, про які він зазначив в позовних заявах. Однак такі вимоги повинні бути передбачені та обгрунтовані правовими нормами, а також доведені належними та допустимими доказами. Вимога про несумісність спільного проживання в домоволодінні [ADDRESS] з тої підстави, що позивач є його власником, а також, що відповідачі вчиняють сварки, не підлягає до задоволення, оскільки [PERSON] не зазначив, а чинним законодавством не передбачено матеріально-правову норму, яку суд міг би застосувати для задоволення його вимоги про неможливість спільного проживання при наявності у нього права власності на спірний будинок, а також не надав доказів, які б підтверджували, що відповідачі вчинили і вчиняють щодо нього неправомірні дії. Щодо посилання позивача на те, що відповідачі не є членами його сім`ї, а тому не можуть проживати у спірному будинку, суд звертає увагу, що згідно ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до копії рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 05.08.2016 (а.с.105) [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від спільного сімейного життя у них народилось двоє дітей - [PERSON] та [PERSON] . Зазначеним рішенням суду шлюб було розірвано. Судом установлено, що позивач не заперечував того факту, що відповідачі зареєстровані в належному йому будинку і їх вселення відбулося фактично з його добровільної згоди та згоди інших членів його сім`ї. Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є членами сім`ї позивача [PERSON] . При цьому, розірвання шлюбу та втрата сімейних відносин між [PERSON] та [PERSON] не впливає на право користування спірним будинком, який належить позивачу. Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу, що рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 11.07.2017, яке набрало законної сили, ухвалено, окрім іншого, вселити [PERSON] , 30 квітня 1999 року, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] . Проте, представник відповідачки у судовому засіданні ствердив, що вищезазначене рішення суду позивач не виконує, оскільки перешкоджає виконавцям усіма можливими способами виконати таке рішення. Дану обставину підтвердив у судовому засіданні і сам позивач. Вищезазначені доводи представника відповідачки підтверджуються довідкою №12.9-29/75 від 02.03.2020, виданою начальником Рожнятівського районного відділу ДВС (а.с. 151) з якої вбачається, що станом на 02.03.2020 боржником [PERSON] вищезазначене рішення суду від 11.07.2017 не виконано, у зв`язку з чим Рожнятівським відділом ДВС буде проводитись примусове вселення. Актом державного виконавця від 14.07.2020 (а.с. 152) установлено, що вищезазначене рішення суду від 11.07.2017 не виконано, оскільки боржник [PERSON] чинить перешкоди, а саме: погрожує завдати шкоди здоров`ю та життю стягувачки та не допускає до вхідних дверей будинку, у зв`язку з чим немає можливості увійти до будинку. Отже, твердження позивача про те, що відповідачі добровільно не проживають в спірному домоволодіння і ця обставина також є підставою для визнання несумісним спільне їхнє проживання, суд вважає необґрунтованим, оскільки не проживання відповідачів в будинку позивача зумовлене його неправомірною поведінкою, яка проявилася у створенні для відповідачів перешкод в користуванні спірним житлом, що підтверджено рішенням Рожнятівського районного суду від 11.07.2017, яке [PERSON] не виконується. Визнати несумісним спільне проживання є неможливим, оскільки відповідачі і так не проживають у спірному домоволодіння, у зв`язку з тим, що позивач перешкоджає їм у цьому. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про несумісність спільного проживання в будинковолодінні, у зв`язку з його безпідставністю. Щодо посилання позивача на ст.405 ЦК України, як на підставу заявленого вищезазначеного позову, суд вважає за необхідне звернути увагу, що зазначена правова норма, окрім іншого, регулює питання втрати права членом сім`ї власника житла на користування цим житлом, у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Враховуючи, що вищезазначений позов стосується зовсім іншого питання, правове регулювання якого передбачено іншими правовими нормами, тому посилання позивача на ст.405 ЦК України при розгляді позову про несумісність спільного проживання в будинковолодінні, суд вважає безпідставним. Щодо позову [PERSON] до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої дочки [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Перегінська селищна рада Івано-Франківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, суд вважає за необхідне зазначити наступне. В основу зазначених позовних вимог позивач зіслався на те, що 01 липня 2017 року відповідачі пішли з дому, і з того часу вони припинили спільне проживання, а тому вимоги слід задоволити з підстав, передбачених ст.ст.71, 72 ЖК України, ст.405 ЦК України . Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підстави та порядок втрати права на користування житловим приміщенням встановлені ст.405 ЦК України, ст.ст.71,72 і ч.2 ст.107 ЖК України. Згідно з ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною третьою статті 71 ЖК Української РСР визначено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї понад шість місяців, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз цієї норми права також дає суду підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідно до вказаних норм закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Крім того, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18 Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР та ст.405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Копіями паспортів громадянина України (а.с.91, 92) підтверджено, що місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано у буд. [ADDRESS] . Довідкою, виданою виконавчим комітетом Ясенської сільської ради від 17.02.2020 (а.с.153) підтверджено, що місце проживання [PERSON] 1980 року народження, [PERSON] 2005 року народження та [PERSON] 1999 року народження зареєстровано за адресою [ADDRESS] , проте проживають вони за адресою [ADDRESS] , у якому також зареєстровані та проживають батьки відповідачки - [PERSON] та [PERSON] . Актом обстеження від 17.02.2020, який підписаний депутатами сільської ради (а.с.154) підтверджено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та її неповнолітня дочка [PERSON] проживають у будинку батьків, що знаходиться у [ADDRESS] . Окрім них у будинку, розміром 125 кв.м. проживають ще 6 осіб. З вищевикладених підстав, суд прийшов до висновку, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є членами сім`ї позивача [PERSON] . При цьому, розірвання шлюбу та втрата сімейних відносин між [PERSON] та [PERSON] не впливає на право користування спірним будинком, який належить позивачу. Водночас позивачем, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не доведено факт відсутності відповідачів понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, втрати інтересу відповідачів до права користування житлом. Звертаючись до суду, позивач просив захистити його права як власника житла, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вони не проживають за місцем реєстрації понад рік з власної волі. Разом з тим, як встановлено судом вище, позивач [PERSON] не виконує рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 11.07.2017, яке набрало законної сили, яким ухвалено, окрім іншого, вселити [PERSON] , 30 квітня 1999 року, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджено довідкою №12.9-29/75 від 02.03.2020 та актом державного виконавця від 14.07.2020 (а.с.152). Отже, позивач створив відповідачам умови, які перешкоджають їм користуватися спірним житлом, не бажає їх вселяти всупереч рішенню Рожнятівського районного суду від 11.07.2017. Про те, що позивач не бажає вселяти відповідачів у спірний житловий будинок підтверджено і змістом його позовної заяви, з якої вбчається, що [PERSON] заперечує щодо вселення відповідачів в житловий будинок (а.с.2). Таким чином, позивач фактично позбавив, як колишню дружину [PERSON] , так і своїх дітей [PERSON] та [PERSON] можливості доступу до спірного житлового будинку та проживання у ньому. Отже, причиною відсутності відповідачів у житловому будинку [ADDRESS] є неприязні стосунки позивача з відповідачами, внаслідок чого останні позбавлені можливості вільно та безперешкодно вселитися у спірний житловий будинок та належним чином користуватися ним. Враховуючи, що відповідачі не втратили з власної волі інтерес до спірної житлового будинку, тому не можуть бути визнані такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням. Крім того, втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Крім цього суд звертає увагу на те, що в даній справі вирішується питання про права та обов`язки неповнолітньої [PERSON] , тому до участі в розгляді цієї справи було залучено службу у справах дітей Перегінської селищної ради Івано-Франківської області. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною 2 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину непроживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування. Натомість, як вбачається з висновку органу опіки і піклування від 20.10.2020 №348/04-16 (а.с.175), копії висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Перегінської селищної ради від 20.07.2021 №92 (а.с.213), копії витягу з протоколу №04 засідання комісії з питань захисту прав дитини Перегінської селищної ради від 14.07.2021 (а.с.209-210), визнання [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право на користування житлом за адресою [ADDRESS] , є недоцільним, так як це суперечить інтересам дитини та призведе до порушення її майнових прав. Втручання у право на повагу до житла має бути «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домінантним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява №20082/02, §56). Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Отже, при вирішенні справи про визнання особи такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи те, що у всіх діях щодо дітей, до досягнення ними повноліття, незалежно від того, ким вони здійснюються, має бути забезпечено якнайкраще врахування їхніх інтересів, зважаючи на те, що неповнолітня [PERSON] , місце проживання якої за рішенням суду визначено з її матір`ю [PERSON] , яка не з власної волі не проживає у спірному житловому будинку, тому позбавлення дитини права користування житлом за вищевикладених обставин не відповідатиме її інтересам та не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, тому суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовів. Питання судових витрат суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України та вважає, що оскільки суд прийшов до переконання, що у задоволенні позовів слід відмовити, тому судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі та

Outcome: approved