Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

До Ірпінського міського суду із позовною заявою звернулась [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання майнових прав, мотивуючи свої вимоги тим, що між нею та [PERSON] 06 листопада 2015 року було укладено цивільно-правовий договір, що був посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нечипоренко О.В. Згідно умов договору вона мала отримати у власність в майбутньому квартиру [ADDRESS] . Відповідно до вище зазначеного договору право власності набувається після здачі об`єкта будівництва в експлуатацію, та за умови виплати нею гарантійного внеску в розмірі 294 400, 00 грн. Відповідно до умов договору орієнтовний строк прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію IV квартал 2017 року. Вона виконала свої зобов`язання в повному обсязі, сплативши відповідачу, необхідні для формування її долі в об`єкті, грошові кошти 294 400, 00 грн. 08.02.2021 р. від Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради Київської області надійшла відповідь №0802/3 про те, що відповідач або уповноважені ним особи не звертались до Інспекції з приводу введення в експлуатацію багатоквартирних житлових об`єктів за адресами: [ADDRESS] , у Єдиному реєстрі інформація щодо вищезазначених об`єктів відсутня. Станом на дату подання позовної заяви до суду право власності на об`єкт нерухомості згідно договору відповідач не передав, будівництво будинку у встановлений договором строк не здійснив та не здав об`єкт в експлуатацію, завершились всі строки повернення їй грошових коштів, чим унеможливив набуття у власність та користування нерухомим майном. Отже, з укладенням договору від 06.11.2015 р., що був посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нечипоренко О.В., реєстровий номер № 889 про участь в будівництві багатоквартирного будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , набула майнове право оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] та обов`язок сплати вартість квартири, а у відповідача виникло майнове право на отримання вартості квартири та кореспондуючий обов`язок оформлення права власності на вказану квартиру за позивачем. Вказаний правочин не був визнаний судом недійсним та його недійсність не встановлена законом, що дає підстави для визнання його правомірним. Договір між сторонами було укладено за фактичної відсутності нерухомості, який на момент укладення договору перебував на стадії будівництва, а їй було передано право вимоги за оплатним договором. Просить суд визнати за нею майнові права на об`єкт будівництва - квартиру в [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати по справі, а саме: витрати пов`язані з правою допомогою адвоката у розмірі 10000,00грн. та судовий збір у сумі 908грн. В судове засідання позивич не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином. До суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився. Заяву про слухання справи за його відсутності не надав, причини неявки суду не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином. В судове засідання третя особа [PERSON] не з`явилась, про час і місце слухання справи повідомлена належним чином. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.11.2015 р. [PERSON] в присутності приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нечипоренка Олександра Вікторовича, уклала змішаний цивільно-правовий договір з [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності діяла [PERSON] . Згідно пункту 1.2. договору у відповідності до частини 1 статті 6 та статті 656 Цивільного Кодексу України, відповідач в майбутньому зобов`язується передати у власність позивачеві будь-яким, передбаченим законодавством способом (отримати свідоцтво про право власності, укласти договір купівлі- продажу тощо) нерухоме майно, а позивач зобов`язується прийняти у власність нерухоме майно - квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] , та оплатити гарантійний внесок, що не перевищує загальну вартість вказаної квартири в порядку та на умовах визначених цим договором та виконати інші умови даного договору. Згідно пункту 2.1 договору права на квартиру являють собою права на будівництво та отримання у власність квартири із наступними попередніми технічними характеристиками: найменування: квартира; будівельний номер 17; поверх 4; будинок 2-Д; проектна загальна площа 36,8; кількість кімнат 1. Відповідно до п. 3.1 договору загальна сума (вартість) квартири на день укладення договору складає 294 400,00грн. Згідно пункту 3.3.1. Договору сума гарантійного внеску становить 294 400,00грн. П. 3.1.1. Сторони узгодили ціну 1 (одного) кв.м. загальної площі квартири - 8 000,00 (вісім тисяч ) гривень 00 копійок. Більш того, ціна одного квадратного метра фіксована і перегляду не підлягає. П.3.3 Договору визначає, що варіантом оплати вказаної суми є внесення гарантійного внеску у готівковій формі шляхом передачі грошових коштів відповідачу з обов`язковим підписанням Актів приймання-передачі грошових коштів. Позивачем в повному обсязі були виконані свої зобов`язання за договором та сплачені відповідачу грошові кошти на загальну суму 294 400,00грн., що підтверджується копіями актів прийому-передачі коштів на виконання в майбутньому умов договору відповідно від 05.11.2015 року та 06.11.2015 року. Відповідно до умов пункту 2.3. договору орієнтовний строк прийняття квартири в експлуатацію IV квартал 2017 року. З укладенням договору, позивач набув майнове право на об`єкт інвестування, а у відповідача виникло майнове право на отримання вартості квартири (грошових коштів за неї) та кореспондуючий обов`язок оформлення права власності на вказану квартиру за позивачем. Вказаний правочин не був визнаний судом недійсним та його недійсність не встановлена законом, що дає підстави для визнання його правомірним. Договір між позивачем та відповідачем було укладено за фактичної відсутності об`єкту нерухомості, який на момент укладення договору перебував на стадії будівництва, а позивачу було передано право вимоги за оплатним договором. Згідно відповіді Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради Київської області від 08.02.2021 № 0802/3 на адвокатський запит представника позивача Шевченко Ю. вбачається, в єдиному реєстрі інформація щодо введення в експлуатацію багатоквартирних житлових об`єктів за адресами: [ADDRESS] відсутня. [PERSON] або уповноважені ним особи не звертались до Інспекції з приводу введення в експлуатацію вищезазначених об`єктів. Зазначені дії відповідача є такими, що порушують право позивача, визначене та гарантоване статтею 47 Конституції України відповідно до якої кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Виконання позивачем грошових зобов`язань за інвестиційною угодою, а саме повна сплата вартості об`єкта інвестування (стовідсоткова передоплата), свідчить про вчинення дій, спрямованих на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об`єкт. Визнання майнових прав на об`єкт інвестування дасть позивачу у майбутньому можливість ідентифікувати свою квартиру серед інших, якщо на неї буде претендувати інша особа. У разі виникнення спору щодо квартири у декількох інвесторів або появи нового забудовника позивач після здачі нерухомості в експлуатацію зможе визнати право власності на квартиру, за яку згідно договору позивач сплатив кошти в повному обсязі. Згідно з частиною 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно житлові будинки, будівлі, споруди) виникає з моменту закінчення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію. Таким чином, виходячи з положень цієї статті, інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу, одним із способів захисту прав та інтересів може бути визнання права на об`єкт інвестування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність на Україні» вказує, що майнові права - це будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі й ті, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження та користування), а також інші специфічні права та право вимоги. У своїй постанові від 30 січня 2013р. № 6-168цс12 Верховний Суд України визначає майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно у майбутньому. Тому визнання прав на об`єкт дасть у майбутньому можливість якось ідентифікувати свою квартиру серед інших, якщо на неї буде претендувати інша особа. Відповідно до пункту 5 статті 7 та статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій. Об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). У статті 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» вказано, що об`єкт інвестування - це квартира або приміщення соціально - побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном. Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Моментом виникнення майнових прав у їх носія вважається загальноприйнятий момент набуття права власності, визначений ст. 328 ЦК України, на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути, зокрема, рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності - можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону відносини, що виникають при здійсненні інвестиційної діяльності в Україні, регулюються цим Законом, іншими законодавчими актами України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Майнове право - це право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли виконані певні передумови, що є необхідними й достатніми для набуття права власності. З матеріалів справи вбачається, що позивач, виконав свої зобов`язання за договором, повністю оплативши вартість об`єкта (як вкладу за договором), тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів необхідних для набуття майнових прав - квартири. Із змісту договору випливає, що його предмет становить надання послуг щодо вкладання залучених коштів в будівництво житла та оформлення права власності на це майно в інтересах замовника. Невиконання відповідачем зобов`язань за договорами призвело до порушення прав позивача, саме: через порушення відповідачем строку прийняття об`єкта фінансування (будівництва) в експлуатацію та порушення строку його передачі позивачу, у останнього відсутня можливість реєструвати право власності на цей об`єкт у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частина 1 ст. 530 ЦК України встановлює, що якщо у зобов`язанні встановлений строк термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В ч. 1 ст. 190 ЦК України вказується, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен громадянин має право на житло, держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у масність або взяти в оренду, право приватної власності набувається в порядку визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а також право власності є непорушним. Одним зі способів захисту порушених прав, ст. 16 ЦК України - називає визнання права. При цьому, станом на час розгляду справи, відповідачем не виконано умов договору будь-яких заперечень з приводу виконання умов договору зі сторони позивача не надано, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню. Щодо вимоги стягнення витрат на правничу допомогу В своїх роз`ясненнях, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Надання платної правової допомоги регламентується Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно частини 1 статті 26 якого, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Аналізуючи наведене, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, пропорційності, враховуючи всі аспекти та складність справи, на думку суду такі витрати позивача не були неминучими. Позивач ставить вимогу стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 10000грн, при цьому додає меморіальні ордери № @2PL425549 від 24.12.2020 року та № @2PL071762 22.12.2020 року, згідно яких [PERSON] оплатила АО «КРІДЕНС ПАРТНЕРС» за правничу допомогу згідно договору №83/20 від 15.12.2020 року відповідно 8 000,00грн та 2000,00грн, копію додаткової угоди № 1 до договору про надання правової (правничої) допомоги № 83/20 від 15.12.2020 року, що містить детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатським об`єднанням, а саме: консультації по справі, подання позовної заяви до суду І інстанції, представництво інтересів Клієнта у судових засіданнях у суді І інстанції, подання доказів, участь у дослідженні доказів, подання заяв та клопотань, ознайомлення з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, подання письмових зауважень з приводу їх неправильності чи неповноти, оплату судового збору, отримання судового рішення та гонорар за надані послуги в розмірі 10000,00грн. Також в матеріалах справи міститься: ордер серія АІ № 1088974 від 16.02.2021року, копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 9121/10, копія договору про надання правової (правничої) допомоги № 83/20 від 15.12.2020 року, згідно якого адвокатське об`єднання «КРІДЕНС ПАРТНЕРС» в особі голови Степанова Ігоря Олександровича надає правову допомогу [PERSON] що, на думку суду, є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу. В той же час, враховуючи критерій оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу), з огляду на те, що дана категорія справ, не представляє особливої складності, обсяги виконаної роботи є незначними, розгляд справи проведено без участі сторін, крім того, в матеріалах справи не міститься підтверджень представництва інтересів позивача у судових засіданнях у суді першої інстанції, участі у дослідженні доказів, ознайомлення з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, оскільки, відповідно до ст.247 ЦПК України фіксування судових засідань за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось, подання письмових зауважень з приводу їх неправильності чи неповноти а також з урахуванням принципів пропорційності, співмірності та розумності судових витрат, суд приходить до висновку про зменшення понесених [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн., який буде достатнім, співмірним і справедливим у даному випадку. Також, при задоволенні позову у відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений судовий збір. Судом встановлено, що позивачем згідно квитанцій сплачено судовий збір у розмірі 908,00грн. за подання позовної заяви, тож відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 908,00 грн. На підставі ст. 16, 190, 331, 526, 530 ЦК України, ст. 4,10, 76, 133, 141, 247, 259, 264, 265, 268, 273, 281-282, 283-289, 354 ЦПК України, суд

Outcome: partial