Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

В лютому 2021 р. Акціонерне товариств комерційний банк «Приватбанк» звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , ТОВ «Траєкторія», в якому просило стягнути солідарно з відповідачів 38556,42 дол. США на підставі ст. 625 ЦК України та судові витрати. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 18.05.2007 року між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір №КІVPGА0000100п, за яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 205310,00 доларів США строком до 18.05.2017 року. В забезпечення виконання умов договору було укладено договір поруки з ТОВ «Траєкторія». Між тим, відповідач порушила умови договору кредиту, не повертала отриманий кредит своєчасно, не сплачувала кошти (відсотки) за користування ним. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.01.2019 р. стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором. Позивач зазначає, що відповідачі мають прострочене грошове зобов`язання в розмірі 170717,72 дол. США, а тому повинні сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних від простроченої суми, що складає 38556,42 дол. США за період з 02.06.2013 р. по 14.12.2020 р. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов та додаткових поясненнях відповідач заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що підстави для стягнення коштів відсутні, постановою Київського апеляційного суду від 15.12.2021 р. у справі №761/14504/13-ц відмовлено Акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» в задоволенні позову до [PERSON] про стягнення заборгованості. Крім цього, просить застосувати позовну давність до вимог позивача. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.04.2021 р. відмовлено у відкритті провадження у справі в частині вимог до ТОВ «Траєкторія» про стягнення заборгованості, відкрито провадження у справі за позовом АТ «КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав за викладених у позовній заяві обставин, просив його задовольнити. Відповідач заперечила щодо задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення присутніх сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 травня 2007 року між ЗАТ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] укладено кредитний договір № КІVPGА0000100п, за умовами якого з урахуванням додатковоо доовору №1 від 29.10.2008 р. банк взяв на себе зобов`язання надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівки через касу банку на строк до 18 травня 2017 року у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 205 310 доларів США на наступні цілі: на споживчі цілі 180 000 доларів США, а також у розмірі 25 310 доларів США на сплату страхових платежів. Постановою Київського апеляційного суду від 15.12.2021 р. у справі №761/14504/13-ц рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року скасовано та прийнято постанову. У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Згідно ст. 82 ч. 4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Київського апеляційного суду від 15.12.2021 р. у справі №761/14504/13-ц відмовлено Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в задоволенні позову через пропуск строку позовної давності. Крім цього встановлено, що заборгованість за тілом кредиту становить 168 109,64 доларів США. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом про стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3 % річних в розмірі 38556,42 дол. США за період з 02.06.2013 р. по 14.12.2020 р. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Відповідач у відзиві на позов просила застосувати позовну давність до вимог позивача. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Судом не встановлення факту виконання відповідачем зобов`язання. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У цій справі АТ КБ «ПриватБанк» пред`явило позов засобами поштового зв`язку 27.01.2021 р., 3 % річних просило стягнути за період з 02.06.2013 р. по 14.12.2020 р. З огляду на викладене, обґрунтованими є вимоги АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення 3 % річних за останні три роки, що передували подачі позову, тобто за період з 27.01.2018 року по 14.12.2020 року, виходячи з розміру тіла кредиту в розмірі 168109,64 доларів США. згідно постанови Київського апеляційного суду від 15.12.2021 р. у справі №761/14504/13-ц. Судом за допомогою програми системи «Ліга-Закон» в розділі «корисні інструменти» було перераховано 3% річних. При обрахунку 3 % річних в дол. США, суд прийняв до уваги наступне. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про можливість стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» кошти трьох відсотків річних від суми боргу за період з 27.01.2018 року по 14.12.2020 року в розмірі - 14 619,05 доларів США. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі - 6128 грн. 64 коп. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: partial