Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», третя особа: Приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарас Володимирович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в грудні 2020 року при проведені грошової операції в банку позивач помітив, що внього заблоковано рахунок. Здійснивши перевірку в Єдиному реєстрі боржників встановлено, що щодо нього приватним виконавцем Крегулем І.І. відкрито виконавче провадження №63763225 за виконавчим написом від 31 жовтня 2020 року за реєстровим номером №4894 вчиненого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. У вказаному виконавчому написі зазначено, що строк платежу по кредитному договору настав, Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 01 липня 2017 року по 01 липня 2020 року. Сума заборгованості складається з: прострочення заборгованості за сумою кредиту - 17 249 доларів США 74 центи; прострочення заборгованості за комісією та процентами - 12 496 доларів США 06 центів; строкова заборгованість за сумою кредиту 0 доларів США, строкова заборгованість за комісією та процентами 47 доларів США 44 центи; штрафні санкції 0 доларів США. Загальна сума заборгованості 29 793 доларів США 24 центи ( на день вчинення виконавчо напису, згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют 28,43, становить 847 021 гривень 81 копійку та 1500 гривень. В серпні 2020 року позивачем було отримано повідомлення (вимогу) про порушення основного зобов`язання від АТ «Альфа-Банк» №L31AB-20200812-26 від 14 серпня 2020 року. Позивач вказує, що з даною вимогою він не погоджувався, а тому надіслав Банку свої заперечення, в яких виклав наступне: «Відповідно до постанови Апеляційного суду Київської області від 06 березня 2018 року, апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2016 року було скасовано та ухвалено нове рішення, в якому в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» було відмовлено. Відповідно до ухвали Верховного суду від 21 червня 2018 року, касаційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» на постанову Апеляційного суду Київської області від 06 березня 2018 року було повернуто. Позивач вказує, що 05 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вже було вчинено виконавчий напис №5638 та в рахунок погашення заборгованості позивача перед банком станом на 03 вересня 2010 року в сумі 24 964,55 доларів США, звернуто стягнення на транспортний засіб марки SUZUKI модель Jumny 1.3L, 2008 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER] , легковий універсальний-В, зареєстрований Києво-Святошинським МРЕВ 05 вересня 2008 року. Відповідно до постанови Апеляційного суду Київської області від 06 березня 2018 року, «крім того, з матеріалів справи вбачається, що 05 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вже було вчинено виконавчий напис №5638 та в рахунок погашення заборгованості позивача перед банком станом на 03 вересня 2010 року в сумі 24 964,55 доларів США, звернуто стягнення на транспортний засіб марки SUZUKI модель Jumny 1.3L, 2008 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER] , легковий універсальний-В, зареєстрований Києво-Святошинським МРЕВ 05 вересня 2008 року. За рахунок коштів, виручених від реалізації у встановленому порядку заставленого майна мали бути задоволенні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» на вказану суму. 28 жовтня 2011 року на підставі вказаного виконавчого напису №5638 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження №29513142 і в рамках даного виконавчого провадження вказаний автомобіль було оцінено та продано». Відповідно до постанови Апеляційного суду Київської області від 06 березня 2018 року, «Основний платіж за кредитом, згідно з розрахунком, позивачем було сплачено 23 липня 2012 року». На підстав наведеного позивач відзначає, що з постанови Апеляційного суду вбачається, що заборгованість перед Банком ним погашена у повному обсязі. Позивач вказує, що подане ним заперечення було отримано Банком 08 вересня 2020 року, про що свідчить відстеження відправлення накладної №0420200311743. Відзначив, що наявність даної заборгованості, а також її розмір, не є безспірною з огляду на наступне. Позивач підтвердив, що між ним та АТ «Укрсоцбанк» дійсно було укладено кредитний договір №405/429/08-а від 18 вересня 2008 року. Проте банком було вже подано позов до суду про стягнення грошових коштів, у вимогах Банку Апеляційним судом Київської області було відмовлено. Також судом було встановлено, що виконавчий напис щодо даного кредитного договору вже було вчинено. Крім того, позивач звертає увагу суду на той факт, що незрозумілим є порядок нарахування заборгованості, відсутні графіки сплати або прострочення платежів тощо. Тому на думку позивача, розрахунок боргу, наданий Стягувачем є лише відображенням односторонніх арифметичних розрахунків стягувана та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог, а тому нотаріус не мав права на вчинення виконавчого напису, оскільки не мав у своєму розпорядженні доказів безспірності заборгованості позивача перед банком. Також позивачем відзначається, що відповідно до п.1 Переліку документів, затвердженого Постановою КМУ №1172 від 29 липня 1999 року, Договір має передбачати сплату грошових сум, а також бути нотаріально посвідченим. Кредитний договір №405/429/08-а від 18 вересня 2008 року не є нотаріально посвідченим договором, а тому за ним не може проводитися стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса. Крім того, перед вчиненням виконавчого напису, стягував повинен направити боржнику вимогу. Позивач вказує, що на вимогу банку направив заперечення. Відтак, приватний нотаріус, не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» про безспірність заборгованості. Також позивач звертає увагу суду, що відповідно до додаткової угоди №1 до Кредитного договору №405/429/08-а від 18 вересня 2008 року, кредит повинен був бути повернутий до 17 вересня 2015 року, тобто з дня виникнення вимоги минуло більше трьох років. Оспорюваним виконавчим написам з позивача стягнута заборгованість, яка склалася за період 01 липня 2017 року - 01 липня 2020 року, яка серед іншого складається з процентів за договором за цей період. В той же час строк кредитування за договором №405/429/08-а від 18 вересня 2008 року до 17 вересня 2015 року. Таким чином, кредитна заборгованість, у зв`язку з наявністю якої було вчинено оспорюваний виконавчий напис, не є безспірним. Тому позивач просив суд, визнати виконавчий напис №4894 від 31 жовтня 2020 року, вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарасом Володимировичем, таким, що не підлягає виконанню. 07 грудня 2020 року Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області заяву позивача про забезпечення позову задоволено, ухвалено зупинити проведеня виконавчих дій у виконавчому провадженні №63763225, яке відкрито на підставі виконавчого напису №4894 від 31 жовтня 2020 року, вчиненого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тараса Володимировича. 08 грудня 2020 року Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області відкрито провадження у справі. 25 лютого 2021 року через канцелярію суду було зареєстровано відзив представником АТ «Альфа Банк» адвокатом Стеценко М.В. в якому зазначив, що позовна заява [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є необґрунтованою, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Тому просили відмовити в повному обсязі [PERSON] в задоволенні позовної заяви про визнання виконавчого напису №4894 від 31 жовтня 2020 року, таким, що не підлягає виконанню. 17 березня 2021 року Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області цивільну справу №363/4598/20 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», третя особа: Приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарас Володимирович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню направлено за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. 19 квітня 2021 року Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі. 29 червня 2021 року Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. В судове засідання позивач не з`явився, проте через канцелярію суду подав заяву в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Документи та пояснень по суті справи суду не надавали. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У відповідності до ст.ст. 13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, приходить до наступного висновку. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 31 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №4894, яким запропоновано звернути стягнення за період з 01 липня 2017 року по 01 липня 2020 року, яким запропоновано звернути стягнення на користь АТ «Альфа-Банк». Сума заборгованості складається з: прострочення заборгованості за сумою кредиту - 17 249 доларів США 74 центи; прострочення заборгованості за комісією та процентами - 12 496 доларів США 06 центів; строкова заборгованість за сумою кредиту 0 доларів США, строкова заборгованість за комісією та процентами 47 доларів США 44 центи; штрафні санкції 0 доларів США. Загальна сума заборгованості 29 793 доларів США 24 центи ( на день вчинення виконавчого напису, згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют 28,43, становить 847 021 гривень 81 копійку та 1500 гривень. Постановою від 27 листопада 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Крегул І.І. відкрито виконавче провадження №63763225 з примусового виконання виконавчого напису №4894, вчиненого 31 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. З матеріалів цивільної справи вбачається, що предметом цивільної справи №369/1969/16 було стягнення заборгованості за кредитним договором №405/429/08-а від 18 вересня 2008 року. Відповідно до постанови Апеляційного суду Київської області від 06 березня 2018 року у цивільній справі №369/1969/16 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2016 року яким стягнуто з [PERSON] (паспорт серія [NUMBER] , виданий Вишнівським МВМ ГУМВС України в Київській області від 07.02.1996 року, ідентифікаційний номер - [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) на користь ПАТ "Укрсоцбанк" заборгованість за договором про надання кредиту №405/429/08-А від 18.09.2008 р. у сумі 32 750,87 (тридцять дві тисячі сімсот п`ятдесят) доларів США 87 центів, що становить в еквіваленті за курсом НБУ на 26.01.2016 року 813 198, 08 грн. (вісімсот тринадцять тисяч сто дев`яносто вісім) гривень 08 копійок, а також витрати по сплаті судового збору у сумі 12 197, 97 грн. (дванадцять тисяч сто дев`яносто сім гривень 97 копійок) - скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ "Укрсоцбанк" відмовлено. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 18 ЦК України). Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. У відповідності до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Статтею 90 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В постанові Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі №461/4609/16-ц зазначено, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України Про нотаріат ). Але характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотнього. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Крім цього, як на підставу вчинення виконавчого напису, нотаріус посилається на Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року. Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі №826/20084/14, визнав незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Згідно з пунктом 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20 травня 2013 року «Про судове рішення в адміністративній справі», визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Київський апеляційний адміністративний суд, взявши до уваги зазначений пункт 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», дійшов висновку про необхідність визнання нечинною Постанови Кабінету міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29.11.2001, тобто в редакції, яка діяла до моменту доповнення Переліку п. 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у своїй Постанові по справі 910/13233/17 від 29 січня 2019 року. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Також, пп. б п. 2 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, зокрема, подаються засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок), містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису нотаріуса як і в Переліку. Пунктом 1 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріуси відмовляють у вчиненні виконавчого напису у випадках, коли витребовується майно, звернення стягнення на яке забороняється законодавством України або здійснюється виключно на підставі рішення суду. Виконавчий напис вчинюється нотаріусом незалежно від місця виконання вимоги, місцезнаходження боржника або стягувача. Згідно підпункту 2.1 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені:відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника;дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи;номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи;строк, за який має провадитися стягнення;інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У відповідності до п.п. 3.1, 3.2, 3.4 глави 16 розділу ІІ Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи:якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Вчинення нотаріусом виконавчого напису за відсутності надання йому особою, яка звертається із відповідною заявою про вчинення виконавчого напису, необхідного оригіналу нотаріально посвідченої угоди має наслідком визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. У своїй постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16 Велика Палата Верховного Суду, посилаючись на приписи статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» зазначила, що захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Також у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Зокрема, спростовує безспірність заборгованості боржника той факт, що на час вчинення нотаріусом виконавчого напису в суді розглядається по суті спір щодо розміру цієї заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідачем під час розгляду справи не було надано жодних доказів на спростування доводів позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Окрім того, у відповідності до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Таким чином, жодних доказів стосовно розрахунку саме такої суми заборгованості відповідачем суду не надано. З матеріалів справи не вбачається, що при вчиненні напису нотаріус отримував від відповідача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком є безспірними. Безспірність документу, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною. Матеріали справи не містять доказів повідомлення боржника про порушення кредитних зобов`язань. З наданих суду документів неможливо встановити, чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, приймаючи до уваги той факт, що не встановлено судом факт отримання позивачем повідомлення вимоги про наявність такої заборгованості, яка була надана нотаріусу для вчинення нотаріального напису. Відповідачем не подано до суду належних та достовірних доказів щодо спростування доводів позивача. Матеріали справи не містять і підтвердження, що кредитний договір за яким було вчинено виконавчий напис є нотаріально посвідченим. Отже, при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не надано належних доказів безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушено норми ЗУ «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що при винесенні спірного виконавчого напису не було дотримано умову для винесення напису, а саме вимогу щодо безспірності заборгованості, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved