Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до Новоархангельського районного суду з позовом про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки, обгрунтувавши свої вимоги тим, що 17.02.2016 року о 12.05 год. [PERSON] , рухаючись по вул. Слави у смт Новоархангельськ, керуючи автомобілем Опель Астра державний номер [NUMBER] , здійснив наїзд на автомобіль позивача, Mercedess-Benz ML 250 державний номер [NUMBER] , що призвело до пошкодження обох автомобілів. Вказані обставини підтверджуються постановою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 16 березня 2016 року. Вказаною постановою провадження по адміністративній справі було закрито у зв`язку з відсутністю у діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. Проте [PERSON] позивачу було завдано матеріальних збитків, що не виключає притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Позивач через свого представника звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «Провідна», у якій застрахував свою цивільну відповідальність [PERSON] за відшкодуванням збитків, але страхова компанія у листі від 04.05.2016 р. за №17-10/5811 відмовила представнику позивача у страховому відшкодуванні з мотивів відсутності у діях останнього цивільного правопорушення, за що його, відповідно, не може бути притягнуто до цивільно-правової відповідальності. Згідно висновку авто-товарознавчого дослідження № 85 від 11 березня 2016 р., матеріальний збиток, завданий позивачу в результаті пошкодження його автомобіля Mercedess-Benz ML250 державний номер [NUMBER] внаслідок ДПТ з врахуванням цін сервісного центру «Автомобільний дім Україна Мерседес-Бенц» складає 152384,75 грн. Крім того позивач поніс витрати на послуги евакуатора вартістю 3 850 грн. та послуги експерта вартістю 2700 грн. Реальні збитки позивача становлять 158934,75 грн. Шкода завдана позивачу [PERSON] безпосередньо під час керування автомобілем, і ця шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки. Останній застрахував свою цивільну відповідальність у ПрАТ «Страхова компанія «Провідна». Сума страхового відшкодування, згідно полісу № АЕ/4685149 від 15.08.2015 р., за спричинення шкоди, завданої майну, складає 50000 грн. Факт настання страхового випадку підтверджується постановою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 16 березня 2016 року і хоча цією постановою у діях [PERSON] встановлено відсутність складу адміністративного правопорушення, проте суд не вирішував питання про відсутність у діях останнього цивільної відповідальності. Вважав, що відсутність складу правопорушення не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності, при цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. За таких обставин вважає, що наявність цивільно-правової відповідальності ніяк не пов`язується з відсутністю адміністративної відповідальності. Цивільно-правова відповідальність виникає за наявності протиправності, шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними. Просив суд стягнути з ПАТ СК «Провідна» матеріальну (майнову) шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки у розмірі 50000 грн., а також стягнути з [PERSON] матеріальну (майнову) шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки у розмірі 108934,75 грн. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач - ПАТ СК «Провідна» в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, в порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив. При цьому в матеріалах справи міститься заперечення відповідача на позовну заяву, з якого вбачається, що він не визнає позовних вимог з підстав, викладених у запереченні та просить відмовити в задоволенні позовних вимог /а.с.53-55/. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі ( ч. 1 ст. 223 ЦПК України) . Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечували щодо позовних вимог, зазначивши, що вина [PERSON] у дорожньо-транспортній пригоді відсутня, що підтверджується як постановою Новоархангельського районного суду про закриття справи щодо нього за відсутністю складу адміністративного правопорушення, так і поясненнями свідків, які були допитані під час судового засідання, за вказаних обставин просили віджмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши відповідача, його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків: Судом встановлено, що предметом спору в даному провадженні є правовідносини щодо відшкодування шкоди, які регулюються нормами Цивільного кодексу України, Законами України «Про страхування» та «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Предметом позову є вимога про стягнення з відповідача відшкодування завданої майнової шкоди Статтею 15 ЦК визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Положеннями вказаної статті також визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Принципом верховенства права, визнається, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. В судовому засіданні встановлено, що 17 лютого 2016 року о 12.05год. [PERSON] , рухаючись по вул. Слави у смт. Новоархангельськ, керуючи автомобілем «OpelAstra», державний номерний знак [NUMBER] , здійснив наїзд на автомобіль «Mercedess-Benz» ML250, державний номерний знак [NUMBER] , який стояв на узбіччі дороги ліворуч, власником якого є [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Не визнаючи своєї вини у вчиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] пояснив, що 17 лютого 2016 року він рухався на своєму автомобілі «OpelAstra», від вул. Череднюка по вул. Слави до центру селища. Попереду нього у попутному напрямку рухався автомобіль УАЗ зі швидкістю 30-40 км/год без будь-яких сигналів поворотів, тому він, включивши поворот ліворуч розпочав обгін. Порівнявшись із УАЗом, останній різко повернув ліворуч, внаслідок чого відбувся удар. За інерцією його автомобіль відкинуло на ліве узбіччя, де стояв автомобіль «Mercedess-Benz» ML250, державний номерний знак [NUMBER] , внаслідок чого той отримав механічні пошкодження. Вважає, що винним в ДТП є водій УАЗу, який без включення сигналу повороту, не пересвідчився у безпеці руху здійснив поворот ліворуч, проте щодо цього водія протокол про порушення ПДР не складено і до відповідальності не притягнуто. Він вживав заходи, щоб не допустити наїзду на автомобіль «Mercedess-Benz» [NUMBER] , гальмував, проте зіткнення уникнути не вдалося. Відповідач також визнав, що автомобілі «Mercedess-Benz» [NUMBER] та УАЗ між собою не контактували і механічні ушкодження автомобіль «Mercedess-Benz» ML250 отримав тільки внаслідок наїзду на нього автомобіля «OpelAstra», під його керуванням. Постановою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 16 березня 2016 року адміністративне провадження закрито у зв`язку з відсутністю у діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. У мотивувальній частині постанови зазначено, що водій [PERSON] , який перебував за кермом автомобіля УАЗ, порушивши пункт 9.4 ПДР України та вимоги знаку 3.21 «В`їзд заборонено» своїми діями створив аварійну обстановку, яка потягла за собою вчинення ДТП. Крім того, зазначено, що в матеріалах адміністративної справи відсутні беззаперечні та достовірні дані, які б вказували, що [PERSON] порушив вимоги пункту 12.1 ПДР України. Зазначена постанова не оскаржена та набрала законної сили. Отже всі учасники ДТП, в тому числі і позивач були згодні з таким висновками суду. При цьому, позивачем та його представником не надано будь-яких доказів на спростування встановлених судом обставин щодо порушення [PERSON] ПДР Ураїни, клопотань про проведення експертизи, чи повторної або додаткової експертизи з цього приводу вони не подавали. Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. В силу положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України наявність вини відповідача [PERSON] у настанні дорожньо-транспортної пригоди не доведена, а отже не підлягає доказуванню. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. З огляду на викладене, встановлені у справі про адміністративне правопорушення обставини є обов`язковими для суду, що вирішує зазначений цивільній спір з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. При цьому, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу адміністративного правопорушення, не впливає на вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, заподіяної потерпілому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. З матеріалів цивільної справи вбачається, що [PERSON] застрахував свою цивільну відповідальність у ПрАТ «Страхова компанія «Провідна», про що складений страховий поліс № АЕ/4685149 від 15.08.2015 року. Згідно страхового полісу страхова компанія взяла на себе обов`язок в разі настання страхового випадку виплати шкоду заподіяну майну в сумі 50000 грн. з відрахуванням франшизи в сумі 510 грн. /а.с.13/. Згідно висновку експертного дослідження № 85 від 11 березня 2016 року, матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля, Mercedess-Benz ML250, державний номер [NUMBER] , в результаті його пошкодження при ДТП, з врахуванням розцінок сервісного центру «Автомобільний дім Україна Мерседес-Бенц» складає 152384 грн. 75 коп. /а.с.14-17/. Крім того експертом було проведено огляд пошкодженого транспортного засобу та виявлено, які саме деталі автомобіля було пошкоджено /а.с.18,19,20/. Згідно частин 1 та 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. В ч. 1 ст. 1187 ЦК України визначено поняття джерела підвищеної небезпеки, зокрема джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Цивільна правова відповідальність за заподіяну шкоду передбачена у ч. 2 ст. 1187 ЦК України, так відповідно до приписів, якої шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Разом з тим положеннями ч. 5 ст. 1187 ЦК України виключається цивільна відповідальність особи у разі, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З аналізу зазначених норм права вбачається, що особа, винна у спричиненні майнової шкоди, повинна відшкодувати її в повному обсязі у спосіб визначений законом, звільнення від цивільної відповідальності настає тільки за двох обставин викладених у ч. 5 ст. 1187 ЦК України. Приписами постанови Верховного Суду від 06.03.2019 року щодо касаційного перегляду у вказаній справі зазначено, що для правильного вирішення цієї справи, суду належить встановити механізм дорожньо-транспортної пригоди, а саме: чи була взаємодія джерел підвищеної небезпеки автомобіля «Opel Astra» під керуванням [PERSON] та автомобіля УАЗ під керуванням [PERSON] , оскільки за умови, що пошкодження автомобіля позивача відбулось внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки, то при вирішенні справи підлягають застосування положень ч.2 статті 1188 ЦК України, якою передбачено, що якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. В іншому випадку, застосуванню підлягають загальні положення про відшкодування шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, а саме ч.5 статті 1187 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Тобто в цьому випадку обов`язковому з`ясування підлягають обставини, за яких відбулася зазначена дорожньо-транспортна пригода. На виконання вказаної рекомендації Верховного Суду, Новоархангельським районним судом після допиту свідків у справі, 02.11.2020 року було винесено ухвалу про призначення автотехнічної експертизи, яка б передбачала встановлення відповідності дій водіїв транспортних засобів у дорожній ситуації технічним вимогам Правил дорожнього руху, наявності у водіїв технічної можливості запобігти пригоді з моменту виникнення небезпеки, відповідності з технічної точки зору дій водіїв вимогам Правил дорожнього руху, а також встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями водіїв та дорожньо-транспортною пригодою, і лише після встановлення зазначених обставин вирішити питання щодо наявності або відсутності підстав цивільно-правової відповідальності водіїв обох транспортних засобів - автомобіля «Opel Astra» та автомобіля УАЗ, чи одного з них. З цією метою, ухвалами суду від 19.04.2021 року та 12.05.2021 року було визнано явку позивача у справі в судове засідання обов`язковою, для надання пояснень щодо обставин ДТП, а також вирішення питання щодо проведення експертизи. При цьому слід зазначити, що експертиза не була проведена з підстав, що не була оплачена, в даному випадку позивачем. Положення ст. 1187 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст.ст. 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальній нормі.Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. В п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Наведене свідчить, що головною особливістю відшкодування шкоди, яка виникла за участі джерела підвищеної небезпеки, є те, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає як винну, так і безвинну відповідальність власника такого джерела. На володільця не може бути покладено обов`язок по відшкодуванню такої шкоди, лише у двох випадках: якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Непереборною силою в такому випадку слід визнавати фактори об`єктивного характеру, причинно не пов`язані з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Дія непереборної сили може бути спрямована як на об`єкт, діяльність з яким становить джерело підвищеної небезпеки, так і на осіб, які обслуговують цей об`єкт. Поняття на ознаки непереборної сили розкриваються у п.1 ч.1 ст.263 ЦК України. Непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками. По-перше, це зовнішня до діяльності сторін обставина, яку сторони, хоча б навіть і передбачили, але не могли б попередити. До таких обставин , як правило, відносяться стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі) та соціальні явища (війни, страйки,акти владних органів тощо). По-друге, ознакою непереборної сили є її надзвичайність, що означає, що це не рядова, звичайна обставина, яка хоча і може спричинити певні труднощі для сторін, але не виходить за рамки буденності, а екстраординарна подія, яка не є звичайною. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Разом з тим, під час розгляду адміністративної справи, судом встановлено, що водій автомобіля [PERSON] , який порушивши пункт 9.4 ПДР України та вимоги знаку 3.21 «В`їзд заборонено» створив аварійну обстановку, яка потягла за собою вчинення дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] . Обставини, які вказують на винуватість [PERSON] у даній дорожньо-транспортній пригоді підтверджуються також поясненнями самого [PERSON] та свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які були допитані судом з метою надання їх показів експерту. Створення аварійної обстановки - це обставини, що примусили інших учасників дорожнього руху різко змінити швидкість, напрямок руху або вжити інших заходів щодо забезпечення особистої безпеки або безпеки інших громадян, що підтверджені фактичними даними, а саме: поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, свідків, показань технічних приладів та засобів фото- і відеоспостереження та іншими документами. Таким чином, при розгляді справи в порядку цивільного судочинства встановлено, що відповідач по справі - [PERSON] в межах розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП довів, що перебував в обставинах надзвичайної ситуації, а саме через суттєве порушення [PERSON] бланкетних норм права (ПДР України) не зміг уникнути дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої автомобіль позивача отримав механічні пошкодження, що саме може бути доказом того, що відповідач [PERSON] завдав майнову шкоду позивачу внаслідок непереборної сили. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Разом з тим, свої особливості має порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки. Відповідно до ч.2 статті 1188 ЦК України якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. За загальним правилом, закріпленим у статті 541 ЦК України, у разі неподільності предмета зобов`язання виникає солідарний обов`язок. Таким чином, виходячи з положень статті 1188 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 541 ЦК України, особи, які спільно завдали шкоди і визначити їх ступінь участі у завданні шкоди неможливо, є солідарними боржниками перед потерпілою особою. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам заподіювач шкоди. При цьому, в судовому засіданні встановлено, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з досліджуваної суддею ситуації встановлено, що майнова шкода заподіяна внаслідок дії двох джерел підвищеної небезпеки, але жодного протоколу про адміністративне правопорушення відносно іншого володільця джерела підвищеної небезпеки [PERSON] на розгляд до Новоархангельського районного суду Кіровоградської області не надходило та відповідно не постановлювалось жодне процесуальне рішення. Враховуючи, що ДТП відбулось не з вини відповідача, який на правовій підставі керував транспортним засобом, та між його діями та наслідками, що настали відсутній безпосередній причинний зв`язок, що встановлено рішенням суду В даному випадку йдеться мова про спеціальні деліктні зобов`язання, тобто відповідальність володільців декількох джерел підвищеної небезпеки. Деліктна відповідальність виключається за умов визначених у ч. 5 ст. 1187 ЦК України. В пунктах 4, 5 постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Під час розгляду цивільної справи № 686/1914/16-ц (постанова від 24.06.2020) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. До аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Що стосується настання страхового випадку та відповідальності відповідача по справі ПАТ «Страхова компанія «Провідна», то суд прийшов до наступних висновків: Відповідно до поліса обов`язкового страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 15 серпня 2015 року [PERSON] застрахував свою цивільну відповідальність у ПрАТ «Страхова компанія «Провідна», відповідно до якого страхова компанія взяла на себе обов`язок у разі настання страхового випадку виплати шкоду заподіяну майну в сумі 50 000,00 грн із відрахуванням франшизи в сумі 510,00 грн. За змістом Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується страховою сумою. Відповідно до статті 1194 ЦК України, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. За змістом пунктів 9.1 і 9.2 статті 9 Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. Разом з тим, власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована винною особою в загальному порядку. Оскільки від сплати відповідного відшкодування законодавством звільнено страховика, то таке відшкодування згідно зі статтями 1166, 1187, 1194 ЦК України може бути стягнуто з особи, яка завдала шкоду. Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Законодавством встановлено обов`язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди. Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини дорожньо-транспортної пригоди власними силами і запобігти необгрунтованим виплатам. Судом в становлено, що 18 лютого 2016 року позивач по справі звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, проте йому відмовлено у зазначених виплатах з тих підстав, що постановою суду провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а тому підстав для виплати страхового відшкодування немає. Ч. 1 ст. 979 ЦК України вказує на те, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування виходячи із положень ст. 980 ЦК України можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Відповідно до ст. 981 ЦК України договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний: у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Положеннями п. 5 ч. 1 ст. 991 ЦК України визначено, що страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі наявності інших підстав, встановлених законом. Згідно ст. 28 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У ст. 6 вищезазначеного Закону визначено поняття страхового випадку зокрема це є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України). Потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування, або шляхом звернення до страховика, в якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав. Отже, з урахуванням викладених вище обставин, випливає висновок, що у спорах про відшкодування шкоди, завданої особі джерелом підвищеної небезпеки, право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків реалізовується нею на власний розсуд, шляхом пред`явлення позову безпосередньо до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правову відповідальність в якій застраховано завдавачем такої шкоди. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до положень зазначених норм позивачу у цій справі необхідно було довести перед судом обставини, які є підставами його вимог. Такими обставинами, зі змісту позовної заяви, є: факт дорожньо-транспортної пригоди; винність відповідача у настанні дорожньо-транспортної пригоди; заподіяння у результаті дорожньо-транспортної пригоди механічних пошкоджень автомобілю; розмір завданої матеріальної шкоди. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Положеннями ч. 2 ст. 76 ЦПК України встановлений вичерпний перелік засобів доказування у цивільному процесі, якими є: письмові докази, речові докази, електронні докази, показання свідків та висновки експертів. Відповідно до п.2 ч.2 ст.76 ЦПК України висновок експерта є одним із видів доказу. Стосовно призначеної судом 02.11.2020 року автотехнічної експертизи в даній справі, яка б передбачала встановлення відповідності дій водіїв транспортних засобів у дорожній ситуації технічним вимогам Правил дорожнього руху, наявності у водіїв технічної можливості запобігти пригоді з моменту виникнення небезпеки, відповідності з технічної точки зору дій водіїв вимогам Правил дорожнього руху, а також встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями водіїв та дорожньо-транспортною пригодою, то така не була виконана експертом з причин неоплати її вартості позивачем [PERSON] .. При цьому, відповідач у справі [PERSON] оплатив свій рахунок щодо проведення експертизи. Разом з тим, судом було роз`яснено особам, які беруть участь у справі, що у разі ухилення від участі в експертизі, в тому числі її не оплати, розгляд справи буде відновлений та позов буде вирішуватись на підставі наявних у справі доказів та у відповідності до вимогст. 146 ЦПК України. Таким чином, експертним шляхом не представилось можливим провести технічну оцінку дій водіїв [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, у судових засіданнях були допитані в якості свідків [PERSON] , який є працівником поліції, що фіксував факт ДТП, [PERSON] , який є керував автомобілем УАЗ, за участі якого було здійснено дану ДТП, а також [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказані свідки надали суду пояснення щодо обставин вчинення ДТП. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що точної дати він не може назвати, але він добре памятає обставини вчиненого ДТП, так як знаходився десь в десяти метрах від події. Пояснив, щор на той час він був біля магазину «Надія», який належить його матері, стояв на порозі пив каву, бачив як автомобіль УАЗ та в попутному з ним напрямку автомобіль Опель рухалия в сторону центру. Це було біля автостанції, УАЗ рухався з невеликою швидкістю, десь 20 км/год, потім почам пригальмовувати і без включених поворотів, порівнявшись із в`їздом на територію автостанції, де заїзжають тільки автобуси, став повертати вліво. В цей же час його вже почав обганяти автомобіль Опель., який рухався десь зі швидкістю до 60 км/год. Він почув характерний звук гальмування і побачив, що Опель порівнявшись із УАЗом гальмує, проте зіткнення з УАЗом йому не вдалося уникнути. Від зіткнення, Опеля відкинуло у сторону, на обочину, де був припаркований Мерседес, і відбувся удар із вказаним автомобілем Мерседес. При цьому пояснив, що бачив, як Опель, обганяючи УАЗ включив лівий поворот, а на УАЗі повороти включені не були, може вони не працювали, йому не відомо. Водію УАЗа стало зле, викликали швидку. При складенні протоколу його як явного свідка не запрошували давати пояснення, але при розгляді адміністративних матеріалів в суді він був свідком, надавав такі ж покази. Свідок [PERSON] суду пояснив: він, як працівник поліції оформляв ДТП, але точно все не пам`ятає, пам`ятає, що ДТП відбулося в світлий час доби, по вул. Слави біля автостанції брали участь три автомобіля, один учасник - Опель, другий - УАЗ, і третє авто- нерухомий Мерседес. Заборонний знак повинен там бути, там заборонено заїзджати автомобілям, лише автобусам. Він зафіксував зіткнення Опеля з УАЗом, де в подальшому був пошкоджений автомобіль Мерседес. Тілесних ушкоджень ніхто не отримав. Освідування на стан сп`яніння пройшли всі водії. Протокол складено на водія [PERSON] . На водія [PERSON] протокол не складався. Гальмівний шлях автомобіля 34 м. у схемі, але повинен бути десь 14 м. На дорозі на той час розмітка була відсутня. Чи були включені на автомобілях Опель і Мерседес показчики повороту - не пам`ятає, при цьому на УАЗі - не були включені, інших порушень з боку водія УАЗ на той час не було. Свідок [PERSON] надав суду пояснення, що приблизно три чи три з половиною роки тому назад він їхав на автомобілі УАЗ на автостанцію, за міткою включив поворот і серед дороги почав маневр, їхати посередині дороги, з правої сторони був удар, він повертав наліво, він порушив, там був знак «Вїзд заборонено», але він мав право заїджати під заборонені знаки, так як в нього був службовий автомобіль та він мав заїхати на автостанцію поміняти лінію, він поїхав так як заїзжають автобуси, незважаючи на те, що йому треба було заїджати знизу, тобто з нижнього заїзду на вокзал, його вдарили, був великий тормозний шлях, він був серед дороги, а його вдарив автомобіль в праву сторону і полетів в припаркований автомобіль джип. Рухався десь 30-40 км/год., поворот лівий включив, до обіду це було, видимість хороша. В день ДТП провіряли стан здоров`я, щороку комісію проходив. Авто службове, він їхав з робочими. Метрів за 50 він включив поворот, побачивши що з автостанції виїджає автобус він поїхав вперед, так як їхав на службовому автомобілі, він вважає, що може заїзджати під такі знаки, відстань між заїздами зверху і знизу 20-30 м. була, спереду на склі його авто була службова позначка «Укртелеком». Він думав заїхати нижнім заїздом, але побачив автобус, і вирішив поїхати в другий заїзд під кирпич як связіст. Він подивився в зеркало, включив поворот і серед дороги в праву сторону був удар, при цьому наголошував, що він стояв посеред дороги його можна було об`їхати з правої сторони чи з лівої сторони. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що в лютому 2016 року, точно не пам`ятає, він знаходився на узбіччі біля автовокзалу за кермом автомобіля Мерседес, почув свист гуми як тормозило авто і удар в задню праву частину автомобіля, в якому він був за кермом. Автомобіль був синього кольору, Опель астра, далі стояла ще одна машина УАЗ яку Опель обминав. В зеркалі бачив, як з гори навпроти їхав автомобіль Опель, УАЗа не бачив, побачив тільки коли відбулось зіткнення. На автомобілі УАЗ не бачив включеного повороту, можливо і був, він точно не пам`ятає. Зауважень до схеми ДТП, яку складали у його присутності у нього не було. Свідок [PERSON] суду пояснив: 4 роки тому він їхав з своїм робітником [PERSON] , була світла пора доби, їхав у бік автовокзалу з невеликою швидкістю, тому чітко бачив, що УАЗ рухався по правій стороні дороги без включеного повороту наліво, а потім цей автомобіль починає повертати на автостанцію у вищезазначений поворот, його почав обганяти автомобіль Опель, Опель обігнав УАЗ, при цьому автомобіль УАЗ різко повернув наліво, ці два автомобілі зіштовхнулися, тому Опеля відкинуло на обочину, де стояв Мерседес, припаркований біля автостанції. Тільки після цього водій УАЗа включив поворот. Так, УАЗ спочатку стояв, а потім почав повертати. УАЗ зачепив Опеля начебто у правий бік. УАЗ наче повертав і зупинився, чи можливо було об`їхати Опелем не знає, про заборонений знак він знає, що у верхній поворот не можна повертати, колись там точно був знак, зараз чи він є не знає. Стверджував, що було зіткнення між УАЗ і Опелем. Він бачив всі обставини ДТП, оскільки спочатку думав, що то Мерседес його батька. По схемі, що додана до протоколу, бачив, що УАЗ стояв не так, як було насправді (трохи повертав у бік) зробив зауваження працівникові поліції. Був свідком згідно протоколу, давав поясненнгя в суді при розгляді адміністративної справи, то був ясний день, ні снігу ні опадів, в Опеля поворот був включений, швидкість була невелика. Також судом досліджено матеріали справи №394/119/16-п щодо [PERSON] про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, зокрема протокол про адміністративне правопорушення, схему місця ДТП, фототаблиці з місця ДТП, на яких зафіксовано зіткнення та ушкодження автомобілів, а також саму постанову суду. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Слід зазначити, що пунктом 10.4. (абз.2) ПДР України передбачено: водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам. Водій, що виконує поворот ліворуч, повинен дати дорогу попутним транспортним засобам, які рухаються попереду нього і виконують розворот. При цьому, судом встановлено, що водій УАЗа [PERSON] не дотримався п. 10.4 ПДР України, оскільки він виконував поворот ліворуч з лівого положення, але повороту не включив, та зобов`язаний був дати дорогу попутним транспортним засобам. Відповідно до ПДР України: а саме пп. б) п.14.2. перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що водій транспортного засобу, який рухається попереду по тій самій смузі, не подав сигналу про намір повороту (перестроювання) ліворуч. В судовому засіданні встановлено, та підтверджується показами самих водіїв і свідків, що водій [PERSON] вказаних вимог ПДР не дотримався, він взагалі не ввімкнув поворот, до того ж здійснив поворот у забороненому місці. В результаті чого відбулось ДТП. Таким чином, здосліджених в ході судового засідання сукупності доказів, повністю підтверджується, що водій автомобіля УАЗ 3909 д.н. [NUMBER] [PERSON] , за умови виконання ним вимог п. п. 2.3 (б), 9.2, 9.4, 10.1 Правил дорожнього руху України, мав можливість не створювати аварійну ситуацію для відповідача і тим самим запобігти дорожньо-транспортній пригоді, внаслідок якої автомобілі Мерседес Бенц та Опель-Астра зазнали ушкоджень. Таким чином, саме в діях [PERSON] наявні всі підстави для цивільно-правової відповідальності, а саме: неправомірні дії, шкода, причинно-слідчий зв`язок між неправомірними діями та шкодою та вина. Таким чином, з урахуванням приписів ч. 5 ст. 1187 ЦК України та роз`яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», в зв`язку з обставинами непереборної сили та у зв`язку з відсутністю будь-яких його неправомірних дій та, відповідно, відсутністю безпосереднього причинного зв`язку між діями [PERSON] та шкодою завданою позивачу - на відповідача не може бути покладений обов`язок по відшкодуванню шкоди [PERSON] , яка була йому завдана через неправомірні дії [PERSON] . За вказаних обставин, судом не встановлені усі передбачені законом умови цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки саме [PERSON] . Судом також не встановлено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача [PERSON] під час керування автомобілем та шкодою нанесеною майну позивача, у зв`язку з чим, відсутні правові підстави для відшкодування останнім завданої шкоди. Оскільки судом в даному судовому засіданні не встановлено підстав для цивільно-правової відповідальності [PERSON] то відповідно страхова компанія, відповідач по даній цивільній справі, не мала оггрунтованих підстав для відшкодування шкоди, заподіяної майну позивача, оскільки не настав страховий випадок. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. У відповідності до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 1 ст. 206 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Разом з тим, слід звернути увагу на те, що позивачу та його представнику було відомо, що дорожньо-транспортна пригода сталася за участю транспортного засобу, яким керував [PERSON] , але жодних клопотань про залучення, або заміну відповідача по цивільній справі ними заявлено не було. Навіть після надання пояснень свідків, з яких вбачається відсутність провини [PERSON] , таким правом позивач не скористався. Крім того є неузгодженою позиція самого позивача з його представником щодо відшкодування шкоди. При цьому, в проведенні експертного дослідження, яке б визначило наявність чи відсутність вини обох водіїв, причетних до ДТП, якою йому завдано шкоди, позивач також зацікавлений не був. З урахуванням положень ЦПК України, яка визначає прерогативу позивача на вчинення зазначених вище дій, а саме, що суд вправі тільки за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінити первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. При розгляді даної цивільної справи суд не обмежував позивача та його представника у здійсненні ним своїх процесуальних та матеріальних прав, а навпаки всебічно сприяв в їх реалізації. Позивачу надано можливість вільно розпоряджатись своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд. Зміст принципу диспозитивності розуміється в таких аспектах, хто хоче здійснити свої права, повинен сам турбуватися про це, позов подається особою виключно за її волею, особа може тільки сама відмовитись від наданого їй права, суд не повинен виходити за межі позовних вимог сторін, крім випадків передбачених законом, сторона може розпорядитись об`єктом процесу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України», «Карнаушенко проти України». З урахуванням тривалого строку розгляду справи, зважаючи на процесуальну поведінку позивача, його представника, враховуючи наявність у справі достатніх доказів для вирішення справи по суті, доводи позивача у цьому судовому засіданні про можливість розгляду справи без її представників, суд вирішив справу по суті на підставі снаявних у справі доказів - письмових матеріалів та показань свідків. Враховуючи, що позивачем не надано, та в ході розгляду справи не встановлено, в тому числі і показаннями допитаних свідків, беззаперечних доказів на підтвердження спричинення саме внаслідок винних дій [PERSON] матеріальної шкоди майну позивача, тобто позивач жодним чином не довів факту причинного-наслідкового зв`язку між діями саме [PERSON] та шкодою завданою позивачу, в результаті якої настає цивільно-правова відповідальність останнього, тому суд приходить до переконання, що заявлені вимоги про стягнення шкоди, спричиненої внаслідок ДТП необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а тому у ньому має бути відмовлено. За загальним правилом, у відповідності зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи - у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed