Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Укрзалізниця») про відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24.05.2018 року в м.Ізмаїлі Одеської області тепловоз ЧМЕЗ №3752 під керуванням машиніста [PERSON] скоїв наїзд на [PERSON] , [INFO] , яка внаслідок отриманих травм померла. Машиніст [PERSON] був працівником АТ «Укрзалізниця», що підтверджується довідкою від 25.08.2020 року №ТЧ-1-15/420. Позивачка вказує, що смертю доньки їй завдана моральна шкода, яку вона оцінює в 300 000,00 грн. та обґрунтовує тим, що [PERSON] була її рідною донькою, близькою людиною, яка була її опорою та підтримкою. Повністю зруйновано її нормальне життя. Загибель доньки спричинила надзвичайні страждання, які продовжуються до цих пір. Позивачка була близькою з донькою, постійно спілкувалась, отримувала підтримку та допомогу. Смерть доньки викликала необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя і беззаперечно призвела до необхідності докладати таких зусиль і в майбутньому. Вказує, що вона більше не зможе розраховувати на підтримку доньки. Крім того, враховуючи, що з віком у людини зменшується можливість самостійно забезпечувати своє існування, позивачці доведеться з часом докладати все більше зусиль для організації свого життя. Позивачка є непрацездатною особою з 2017 року, чоловік її помер у 2013 році. Попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки втрата доньки є невідворотною і непоправною втратою. Втрата є такою, що не може бути відновлена, а тому, душевні страждання будуть тривати і надалі, що свідчить про їх тривалість. Внаслідок смерті доньки, позивачку переслідує відчуття самотності, тривожності, гострої несправедливості. У зв`язку із зазначеним, позивачка просить суд стягнути з АТ «Укрзалізниця» на її користь моральну шкоду у розмірі 300 000,00 грн. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову. 08.06.2021 року надала відзив на позовну заяву, в якому вказала, що відповідач вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно п.п.9 Акту службового розслідування аварії встановлено, що 24.05.2018 року о 21 годині 23 хвилин локомотив резервом маневровий тепловоз ЧМЕ-3 №3752 приписки виробничого підрозділу «Локомотивне депо Одеса-Сортувальна» (зворотне депо Арциз), під управлінням машиніста [PERSON] (працює в одну особу) виробничого підрозділу «Локомотивне депо Одеса-Сортувальна» при швидкості руху 11 км/год зупинено на стрілочному переводі №47, що розташований на 106 км пк1 станції Ізмаїл із застосуванням екстреного гальмування для попередження наїзду на сторонню людину, яка близько за 50-70 метрів до локомотива вийшла з боку паркану та хитаючись намагалась перейти стрілочний перевід №47. На сигнал великої гучності людина не реагувала, наїзд попередити не вдалось. Згідно довідки на розшифровану швидкостемірну стрічку машиніста [PERSON] 21.33 застосовано екстрене гальмування при швидкості V-8-12 км/год. з розрядкою ТМ до 0, гальмівний шлях визначити неможливо в зв`язку з маленькою швидкістю. Пункт 12 Акту службового розслідування від 29.05.2018 року містить висновок комісії: розглянувши всі матеріали та пояснення причетних встановлено, що даний випадок пов`язаний з порушенням потерпілою [PERSON] вимог п.п. 2.1. 2.2, 2.3 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», затверджених наказом Міністерства транспортного України від 19.02.1998 №54 щодо безпеки громадян при знаходженні на території та об`єктах залізничного транспорту. Зокрема, згідно п.2.1 Правил, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо). Згідно із п.2.2 Правил, перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзду до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучному зв`язку. Згідно з п.2.3 Правил, при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, шо пересувається по сусідніх коліях, почати перехід. Пішоходам забороняється: відповідно до п.2.5 Правил ходити по залізничним коліям та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів. Згідно п.2.6 Переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотива, вагона, дрезини тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м.). Відповідно до Акту службового розслідування аварії при перевірці сповіщальних сигналів «тифон», «свисток» на локомотиві серії ЧМЕ-3 №3752 за допомогою спеціального приладу-шумоміру, встановлено - працюють справно та відповідають вимогам розділу 4 «Методи контролю» ГОСТ 28466-90. Прожектор та буферні вогні відповідають вимогам Інструкції з сигналізації на залізницях України ЦШ-0002, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 23.06.2008 №747. Автоматична локомотивна сигналізація АЛС-МУ перевірена на шлейфі згідно вимог «Інструкції з технічного обслуговування локомотивних пристроїв автоматичної локомотивної сигналізації безперервного типу (АЛС) і пристороїв контролю пильності машиніста на залізницях України» ЦТ-ЦШ-0072 та вимог «Інструкції про порядок користування автоматичною локомотивною сигналізацією магістральних локомотивів типу АЛМ-МУ» 105.87000.905.07 працює справно, зауваження в роботі відсутні. Таким чином, в даному випадку потерпіла грубо порушила вищевказані Правила, вона самостійно, умисно залишалася на коліях не покидаючи їх до моменту зіткнення з потягом, не звертаючи уваги на гучні попереджувальні сигнали. В зв`язку з чим, на думку відповідача, таку її протиправну поведінку слід вважати саме умислом, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого наслідку, а саме, потрапляння під поїзд. Крім того, відповідно до акту комісійно-контрольного рівня зовнішнього освітлення парної горловини станції Ізмаїл від 25.05.2018 року встановлено, що на місці травмування потерпілої рівень зовнішнього освітлення - 8 люкс, при нормі - 5 люкс. Згідно метеорологічної станції 29.05.2021 року №ПГМ-6/47, в добу 24.05.2018 року за даними метеорологічної станції Ізмаїл о 21 год. 00 хв. погодні умови - без явищ, дальність видимості - 20 км. Крім того, на відміну від автомобільного транспорту об`їхати потерпілого у тепловоза такої можливості не має. Також, тепловоз згідно своїх фізичних та технічних властивостей враховуючи масу та швидкість не може різко зупинитися, а тому має великий гальмівний шлях на який машиніст поїзда вплинути не може. Відсутність вини робітників залізничного транспорту додатково може бути підтверджена матеріалами досудового розслідування Ізмаїльського ВП ГУНП України в Одеській області, які станом на момент написання відзиву у відповідача відсутні та отримання яких в самостійному порядку неможливе. Таким чином, представник відповідача вважає, що відсутні підстави щодо виплати моральної шкоди потерпілій [PERSON] . Крім того, в даній справі позивачкою не надано судово-психологічну експертизу, яка може бути доказом для визначення можливого розміру грошової компенсації за завдані особі страждання (моральну шкоду) (а.с.31-35). Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, статей 11, 15, 16, 22, 23 ЦК України потерпіла особа, якій завдано збитків або завдано моральної шкоди внаслідок порушення її прав, має право на звернення до суду за захистом своїх прав. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належить, зокрема, відшкодування моральної шкоди. Відповідно до п.2 ч.1 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого шкода відшкодовується чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно. Відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. В судовому засіданні встановлено, що 24.05.2018 року близько 21 год. 35 хв. в м.Ізмаїлі Одеської області машиніст [PERSON] на залізничній станції «Ізмаїл» керував маневреним локомотивом ЧМЕ-3 №3752 і за вказівкою чергового диспетчера по стрілочному перегону №47 переганяв його на 10-й шлях, рухаючись заднім ходом з боку м.Одеса в напрямку залізничного вокзалу. На даному стрілочному перегоні №47 навпроти автокооперативу локомотивом під час руху заднім ходом було скоєно наїзд на пішохода [PERSON] , яка перетинала залізничну колію справа наліво, по ходу руху локомотива, тобто, з боку автокооперативу в напрямку залізничного вокзалу. В результаті наїзду [PERSON] отримала тілесні ушкодження, від яких [INFO] померла. Висновком судово-медичного експерта встановлено, що її смерть настала в результаті поєднаної травми грудної клітини, таза і кінцівок, яка супроводжувалася грубим руйнуванням кісток скелета і подальшої масивної зовнішньої і внутрішньої крововтратою при явищах геморагічного шоку. Машиніст [PERSON] при виникненні небезпеки для руху подавав звукові сигнали і застосовував екстрене гальмування, тобто, виконав усі необхідні заходи для забезпечення безпеки руху, однак, наїзд став можливим і неминучим в результаті необережних дій самої постраждалої [PERSON] , яка, будучи в стані алкогольного сп`яніння, на звукові сигнали, що подаються машиністом, не реагувала і не поступившись дорогою локомотиву, вибігла на залізничну колію для його перетину при безпосередній близькості від локомотива. Машиніст [PERSON] порушення правил безпеки руху та експлуатації залізничного транспорту не допустив і в зв`язку з цим в його діях відсутні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 276 КК України. Кримінальне провадження було закрито за відсутністю в діях машиніста [PERSON] складу кримінального правопорушення (матеріали кримінального провадження№12018160150001304), що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження №12018160150001304 від 20.12.2018 року. Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 30.05.2018 року [PERSON] померла [INFO] . (а.с.18). Відповідно до довідки АТ «Українська залізниця» від 25.08.2020 року №ТЧ-1-15/420 [PERSON] працював манишістом тепловоза в ВП «Локомотивне депо Одеса-Сортувальна» РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» з 02.03.2005 року наказ №37/ОС від 01.03.2005 року, 28.02.2020 року звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років наказ №153/ОС від 28.02.2020 року (а.с.13). Згідно із довідкою АТ «Українська залізниця» від 28.08.2020 року №ЦЦЛ-13/490 тепловоз ЧМЕЗ №3752 перебував на балансі виробничого підрозділу локомотивне депо «Одеса-Сортувальна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» (а.с.12). Позивачка [PERSON] є матір`ю загиблої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 19). Позивачка [PERSON] є пенсіонеркою, згідно пенсійного посвідчення серії [NUMBER] , дата видачі 20.06.2007 року (а.с. 20). [PERSON] , який був чоловіком позивачки [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , та свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.21, 22). Отже, в результаті дій працівника відповідача, який керував джерелом підвищеної небезпеки, наступила смерть [PERSON] , яка була донькою позивачки. Згідно довідки на розшифровану швидкостеміру стрічку маниста [PERSON] 21.33 застосовано екстрене гальмування при швидкості V-8-12 км/год. з розрядкою ТМ до 0, гальмівний шлях визначити неможливо в зв`язку з маленькою швидкістю. (а.с.43). Кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.05.2018 р. за №12018160150001304, закрито у зв`язку з відсутністю в діях машиніста [PERSON] складу кримінального правопорушення. Відповідно до висновку експерта №12\\206-2018 при судово-токсилогічному дослідженні крові з трупа [PERSON] виявлено 2.2. % етилового алкоголю, що відповідає середній ступені алкогольного сп`яніння живої особи на момент смерті. Згідно п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1172 ч. 1 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" №4 від 01.03.2014 р. при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ст. 1187 ч. 5 ЦК України). Під умислом потерпілого потрібно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ст.1193 ч. 2 ЦК україни), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Отже, суд приходить до висновку, що, оскільки шкода спричинена також у зв`язку з необережністю самої потерпілої, це не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише у випадку спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Обставин непереборної сили або умислу потерпілої судом не встановлено. Згідно ч. 1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Відповідно до ст. 1167 ч. 2 п. 1 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно зі ст. 23 ч. 3-5 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1168 ч. 2 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р. судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із характеру, тривалості, обсягу та змісту душевних страждань матері, яка втратила доньку. Втрата близької людини є непоправною, та безсумнівно призводить до суттєвих негативних наслідків, у тому числі, пов`язаних із нормальним життєвим укладом родини, неможливістю повного відновлення попереднього стану. Згідно ст. 81 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року Європейський суд зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Суд вважає доведеним наявність заподіяння моральної шкоди позивачці внаслідок дій працівника відповідача. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди суд виходить з того, що моральна шкода позивачці завдана смертю її доньки, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивачки їй душевні страждання. Відновити становище, яке існувало до смерті доньки у житті позивачки не можливо. При цьому, суд враховує, що смерть доньки позивачки спричинена також у зв`язку з її особистою необережністю та переходом залізничної колії у місці, яке для цього не пристосовано, а отже однією з причин загибелі є недотримання померлою правил поведінки на залізничному транспорті, що тягне за собою зменшення суми відшкодування. Тому, виходячи із характеру та обсягу душевних страждань, яких зазнала позивачка, характеру немайнових втрат, з урахуванням необережності потерпілої [PERSON] , яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння та порушила Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України, а також враховуючи, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність у відповідності до ст. 3 ЦК України, суд прийшов до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає сума у розмірі 100 000,00 грн. Отже, в силу ст. ст. 23, 1167 ЦК України суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 100 000,00 грн. на користь позивачки. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст.141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позову, стягує судовий збір відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial