Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість по орендній платі за за користування квартирою в розмірі 30000,00 грн., заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 1729,49 грн., неустойку за невиконання обов`язку щодо повернення майна у розмірі 20000,00 грн. та судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що 14 березня 2021 року між сторонами укладено Договір найму (оренди) житла - квартири [ADDRESS] , за умовами якого розмір плати за користування житлом становить 10000,00 грн. на місяць, яка сплачується наймачем до 15 числа поточного місяця. Строк дії договору встановлено з 15 березня 2021 року по 15 листопада 2021 року. Того ж дня, 14.03.2021 року підписаний Акт прийому-передачі квартири. Всупереч умов договору, відповідачем не проведено оплату за користування орендованою квартирою з 14 серпня 2021 року та не відшкодована вартість комунальних послуг.Вказані кошти позивач просить стягнути з відповідача, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 листопада 2021 року справу передано для розгляду головуючому судді Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року відкрито спрощене провадження по справі та призначено справу до розгляду на 13 грудня 2021 року. 01 грудня 2021 року позивач звернулася до суду з клопотанням про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02 грудня 2021 року задоволено клопотання позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. 13 грудня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] . В обґрунтування якого зазначає, що між сторонами укладено Договір оренди (найму). З моменту укладання договору він як наймач сумлінно виконував зобов`язання щодо своєчасної оплати за користування орендованою квартирою та підтримання квартири в належному стані. 20 серпня 2021 року під час особистої зустрічі наймачем повідомлено про сімейні обставини, у зв`язку з якими змушений звільнити орендовану квартиру, на що наймадовець поставилася із розумінням та погодилася розірвати укладений договір. Жодної інформації щодо порядку розірвання договору, оформлення передачі орендованої квартири, у тому числі підписання акту приймання-передачі, додаткової угоди або повернення оригіналу договору, наймодавець не вимагала. А тому у нього не було навіть сумніву, щодо дій, які йому необхідно було вчинити у зв`язку з розірванням договору, а саме, що він має лише звільнити помешкання, що узгоджується з домовленостями з наймодавцем та із п. 5.2 Договору оренди. 21 серпня 2021 року в особистих повідомленнях месенджеруВайбер відповідач повідомив, що починаючи з цього дня він збиратиме речі, а також запропонував визначити 25 серпня 2021 року кінцевою датою дії Договору оренди, з чим наймодавець погодилася. Того ж дня, в особистому листуванні наймачем було запропоновано спосіб оплати за одинадцять днів користування орендованою квартирою, з 14.08.2021 року по 25.08.2021 року, у розмірі 3548,00 грн. та житлово-комунальні послуги, на що ним було запропоновано відняти цю суму із 10000,00 грн., що були внесені при укладенні договору в якості суми депозиту, що є страхуванням забезпечення майна. Однак, позивач відмовилася від запропонованого способу розрахунків між сторонами посилаючись на п. 4.5 Договору оренди. На виконання домовленостей наймачем звільнено квартиру 21 серпня 2021 року. Тому, позивач як законний власник мала доступ до квартири і могла в будь-який момент, після звільнення відповідачем помешкання, перевірити її стан та укладати новий Договір оренди (найму) квартири з іншими наймачами. Позивач не заперечує того факту, що орендована квартира була звільнена й вона мала до неї доступ, що знаходить своє відображення у вимозі від 13 вересня 2021 року, зі змісту якої випливає, що вона перебувала в орендованій квартирі, оскільки вона вказує про «нібито відкриті наймачем крани». Позивачем не доведено, що вона понесла збитки саме з вини відповідача, за яких лише винні дії відповідача перешкоджали їй укласти новий договір. Тому вимога про стягнення заборгованості за оренду житла з три місяці в розмірі 30000,00 грн. є необґрунтованою та безпідставною. Заперечує, щодо стягнення неустойки у розмірі 20000,00 грн., оскільки факт неправомірного користування майном після закінчення строку дії договору позивачем є недоведеним. Окрім того, у відзиві відповідач зазначає, що позивач відмовилася повернути внесену ним як наймачем суму депозиту в розмірі 10000,00 грн. Він запропонував позивачу провести остаточні розрахунки за оренду житла та комунальні послуги з урахуванням суми депозиту, який знаходився у позивача. Проте, позивач мала намір безпідставно залишити суму депозиту та додатково отримати плату за оренду приміщення з 15-25 серпня 2021 року та компенсацію за комунальні послуги. Отже, між сторонами не було досягнуто згоди щодо врегулювання питання щодо остаточних розрахунків між ними, у зв`язку з розірванням Договору найму (оренди). Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: - письмовими, речовими і електронними доказами; - висновками експертів; - показаннями свідків. За приписами ст.ст. 77,78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Позивач в судове засідання не з`явилася, 18.01.2021 року на електронну адресу суду надіслала заяву, в якій просить суд проводити розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи не надіслав, причини своєї неявки суд не повідомив. В зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 14 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір найму (оренди) однокімнатної квартири [ADDRESS] Розмір плати за користування житлом складає 10000,00 грн. на місяць. Оплата здійснюється щомісячно до 15 числа поточного місяця (а.с. 13-14). Згідно п. 4.3 Договору найму (оренди), наймач на підставі квитанцій (рахунків) та лічильників води та електроенергії щомісячно відшкодовує наймодавцеві вартість комунальних послуг, електропостачання, опалення та водопостачання, за попередній місяць. Відповідно до п. 7.1 Договору найму (оренди) термін дії встановлений з 15 березня 2021 року по 15 листопада 2021 року. Як вбачається з Витягу з державного реєстру речових прав, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору - купівлі продажу від 13.04.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. (а.с. 17). Відповідач не виконував належним чином умови договору. 13 вересня 2021 року позивач на адресу відповідача надіслала вимогу щодо сплати заборгованості за Договором оренди, зокрема сплатити заборгованість за житлово-комунальні послуги, заборгованість по орендній платі, а також негайному передачі ключів від орендованої квартири. 23 вересня 2021 року відповідач надіслав відповідь на вимогу щодо сплати заборгованості, в якій зазначив, що 13 липня 2021 року він особисто провів всі розрахунки в готівковій формі, повернув ключі та передав квартиру в належному стані. Отже, з досліджених доказів вбачається, що між сторонами виник спір з приводу виконання договірних правовідносин за договором оренди (найму) квартири. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). За договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. (ст. 810 ЦК України). Згідно ст. 812 ч.1 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Відповідно до ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач не має права провадити перевлаштування та реконструкцію житла без згоди наймодавця. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Розмір плати за найм житла встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за найм житла, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за найм житла не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. . Наймач вносить плату за найм житла у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за найм житла не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця (ст. 820 ч.1-3 ЦК України). Відповідно до ст. 821 ЦК України, договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлено, договір вважається укладеним на п`ять років. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідач належним чином не виконав умови договору та не сплатив заборгованість за сплату орендної плати та комунальних платежів. Як вбачається з п. 3.1 Договору найму (оренди) житла, наймач має право розірвати цей договір попередивши наймодавця за 1 (один) місяць наперед. Згідно п. 7.3 Договору, договір може бути розірвано достроково на вимогу однієї із сторін у разі, коли така сторона попередить іншу за один місяць. Посилання позивача на ст. 825 ЦК України, як на підставу для стягнення заборгованості за оренду житла за три місяці у розмірі 30000,00 грн. не підтверджується належними та допустимими доказами та спростовується умовами погодженого між сторонами договору. Як вбачається з особистих повідомлень месенджеру Вайбер, 21 серпня 2021 року відповідач повідомив позивача, що починаючи з цього дня він збиратиме речі та запропонував визначити 25 серпня 2021 року кінцевою датою дії укладеного договору. Умовами укладеного між сторонами договору не визначена форма такого повідомлення та не передбачена відповідальність за порушення вказаного зобов`язання. Отже, датою повідомлення наймача про розірвання договору слід вважати 21 серпня 2021 року, а в свою чергу кінцевою датою дії договору є 21 вересня 2021 року. Заборгованість за орендну плату, яку просить стягнути позивач нараховується з серпня 2021 року. 21 серпня 2021 року відповідач повідомив позивача про розірвання договору, а тому вимога про стягнення коштів за договором оренди за три місяці суперечить положенням п. 7.3 Договору найму (оренди) житла. Отже, заборгованість за оренду плату слід стягнути з відповідача на користь позивача за період з 14 серпня 2021 року по 21 вересня 2021 року, що є останнім днем дії договору, тобто за 38 днів, враховуючи вартість за один день користування в розмірі 322,58 грн., виходячи з розрахунку (10000,00 грн. ? 31?(17 днів (серпень 2021) + 21 день (Вересень 2021)= 12258,04). Згідно п. 4.3 Договору оренди, наймач на підставі квитанцій (рахунків) та лічильників води та електроенергії щомісячно відшкодовує наймодавцеві вартість комунальних послуг, електропостачання, опалення та водопостачання, за попередній місяць. Як вбачається з рахунку № [NUMBER] на сплату житлово-комунальних послуг за серпень 2021 року нараховано 1729,49 грн. Тому вимоги в частині стягнення заборгованості зі сплати житлово-комунальних послуг в розмірі 1729,49 грн. є законними та обґрунтованим, такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, суд не може погодитися з посилання відповідача щодо повернення суми депозиту, або відрахування суми заборгованості з цієї суми, оскільки відповідно до п. 4.5. Договору найму (оренди) передбачено, що у випадку розірвання Договору у строк до 14 листопада 2021 року за ініціативою наймача, сума депозиту не повертається. Також, суд не вбачається підстав для задоволення вимог про стягнення неустойки за невиконання обов`язку щодо повернення майна у розмірі 20000,00 грн., виходячи з наступного. Згідно ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання (частина перша статті 614 ЦК України). Неустойка, стягнення якої передбаченочастиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин, і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимогстатті 614 ЦК України. Отже, підставою для застосування наслідків, визначенихчастиною другою статті 785 ЦК України, є, зокрема, встановлення судом обставин про те, що неповернення об`єкта оренди за договором у період після закінчення строку дії відбулося лише з вини самого орендаря (відповідача), який не повернув і не намагався повернути об`єкт оренди орендодавцю у визначений договором строк, а продовжив користування орендованим майном. Позивач була повідомлена про те, що орендована квартира була звільнена наймачем в обумовлений строк, а саме до 25 серпня 2021 року. Відповідач не користувався квартирою після закінчення строку дії Договору оренди (найму), в квартирі не перебували його особисті речі. Позивачем не доведено належними та допустими доказами факту неправомірного користування майном позивача, а саме квартирою. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положенням ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги те, що понесені позивачем судові витрати пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим та доведеним. З урахуванням ціни позову, часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору, пропорційно задоволеним вимогам в сумі 245,52 грн. (виходячи з розрахунку 13987, 53 ?908,00?51729,49).

Outcome: partial