Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позичальник порушив умови кредитного договору, внаслідок чого у нього станом на 6 березня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 39071,73 грн. Враховуючи вищевикладені обставини, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав, просив суд стягнути з відповідача заборгованість, судові витрати покласти на відповідача. У травні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що визначений кредитним договором розмір підвищеної процентної ставки є несправедливим, про що йому стало відомо лише у січні 2014 року, а тому просив визнати недійсним пункт 2.3 зазначеного вище договору, а також додаток до нього в частині визначення розміру підвищеної процентної ставки. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2016 року, позов ПАТ «Універсал банк» задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал банк» прострочену заборгованість у розмірі 39071,73 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін. У серпні 2016 року [PERSON] звернувся до Верховного Суду України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року, у якій він просив скасувати судові рішення у справі та ухвалити нове рішення про задоволення позову частково, а саме стягнути з нього на користь банку 4722,52 грн, з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах статей 549, 254, 256-258, 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Постановою Верховного Суду України від 18.10.2017 року заяву [PERSON] про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року задоволено частково. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року в частині задоволення первісного позову скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. У судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, у задоволенні просив відмовити. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що 26.09.08 р. між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № CL91982, відповідно до умов якого кредитор зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у сумі та на умовах, визначених у цьому договорі, додатку 1 та додатку 2, а позичальник зобов`язався погасити кредит, сплатити проценти за користування ним на умовах та в порядку, визначених договором, додатком 1 та додатком 2. Правонаступником позивача є ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал». Відповідно до п. 1.4 кредитного договору, підписанням цього позичальник підтвердив, що до підписання цього договору отримав від кредитора у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, як це вимагає законодавство про захист прав споживачів. Відповідно до п. 2.1 кредитного договору, проценти на кредит обчислюються, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та році, що складається з 360 днів, включаючи дату надання кредиту, в яку вони починають нараховуватися, але не виключаючи дату фактичного повного погашення кредиту. П. 2.2 кредитного договору встановлено, що проценти нараховуються на щомісячній основі на суму несплаченого щоденного залишку кредиту. Відповідно до п. 2.3 кредитного договору, за користування кредитом понад встановлений строк (прострочення терміну сплати щомісячного платежу) встановлюється підвищена процентна ставка, що вказана в додатку 1 до договору. Також у даному пункті вказано, що якщо оплата простроченої суми основного боргу позичальника не була здійснена протягом перших трьох календарних днів з дати прострочення сплати суми основного боргу, то на прострочену суму основного боргу позичальника нараховується підвищена процентна ставка, починаючи з першого дня виникнення такого прострочення. П. 5.1 кредитного договору встановлено, що погашення основної суми боргу здійснюються у формі щомісячних ануїтетних платежів у строки та сумах, встановлені для сплати таких ануїтетних платежів. Так, Додатком 1 до зазначеного кредитного договору, індивідуальними умовами надання та погашення кредиту встановлено, що сума основного кредиту становить 7000 грн.; процентна ставка - 38,6% річних; підвищена процентна ставка - 115,8% річних; сума щомісячного платежу становить 290,14 грн.; дата сплати щомісячного платежу - 25-го число кожного місяця; дата сплати останнього платежу - 25.09.12. р.; сума останнього платежу - 290,42 грн. (а.с. 11). Відповідно до п. 5.3 кредитного договору позичальник зобов`язався щомісячно в дату сплати щомісячних платежів, шляхом зарахування включно до такої дати відповідної суми коштів на поточних рахунок позичальника, вказаний у п. 3.1 даного договору. П. 13.5 кредитного договору встановлено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного виконання зобов`язань позичальника за цим договором. Також позивачем надано графік щомісячних платежів, супутні витрати позичальника, що встановлені Додатком 2 вказаного кредитного договору, в якому зазначено, що реальна процентна ставка становить 46,98% річних, а подорожчання кредиту становить 6926,82 грн. (а.с.а.с. 12-13). Крім того, позивачем надано розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором станом на 06.03.14 р., зі змісту якого вбачається, що останнє внесення коштів відповідачем на погашення заборгованості було здійснено 29.04.11 р., та заборгованість за тілом кредиту становить 6734,24 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 9666,82 грн.; заборгованість по підвищеним відсоткам - 22670,67 грн. (а.с. 14). Даними меморіального ордеру за № 0480092UAH000281/214664 від 26.09.08 р. підтверджується, що позивачем було перераховано на картковий рахунок відповідача за № [NUMBER] кредитні кошти в розмірі 7000 грн. (а.с. 15). Видача позивачем вказаних кредитних коштів за кредитним договором також підтверджується даними виписки з особового рахунку від 26.09.08 р. (а.с. 16). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зі змісту ч. 2 ст.1054 ЦК України вбачається, що до відносин за Кредитним договором застосовуються положення ЦК України (ст.ст. 1046-1053), які регулюють правовідносини, що випливають із договору позики, якщо інше не встановлено ст.ст. 1054-1057 ЦК України чи не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Судом касаційної інстанції у постанові Верховного Суду України від 18.10.2017 року звернено увагу на те, що виходячи зі змісту та наведених доводів, суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення, з висновками яких погодився й суд касаційної інстанції, правильно виходили з того, що підвищена процентна ставка за порушення виконання зобов`язання не вважається неустойкою і до таких вимог застосовується загальна позовна давність у три роки. Крім цього, правова природа підвищеної процентної ставки, визначеної у договорі, дає підстави для висновку про те, що нарахування підвищеної відсоткової ставки можливе лише після настання строку погашення чергового щомісячного платежу за умови прострочення такої сплати і не може застосовуватись одночасно з нарахуванням звичайної відсоткової ставки за користування кредитом. Підставою скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій стало те, що судові рішення у справі, не містять висновків щодо перевірки розрахунку ціни позову з урахуванням зазначених вимог. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). Правову позицію із вирішенням такої категорії справ викладено у постанові Верховного Суду України у складі Судової палати у цивільних справах від 05.04.2017 року у справі № 6-522цс17, відповідно до якої: перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 суд касаційної інстанції дійшов наступних висновків: «Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу». У постанові Верховного Суду України у складі Судової палати у цивільних та господарських справах від 19.03.2014 року у справі № 6-20цс14 зазначається, що: «Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, а процентів - кожного 10 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань. Разом з тим, відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Згідно з умовами кредитного договору від 26.09.08 р. № CL91982 між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] позичальник зобов`язався погасити кредит, сплатити проценти за користування ним на умовах та в порядку, визначених договором, у термін до до 25.09.12 р. Останній платіж [PERSON] за договором відбувся 29.04.2011 року. Наступний черговий платіж мав відбутися 25.05.2011 року і з цього часу почав перебіг строку порушеного права кредитора. Отже, з аналізу обставин справи, нормативного регулювання, висновків Верховного Суду у зазначеній справі, неможливість одночасного застосування звичайної та підвищеної відсоткової ставки, суд приходить до переконання, що до 25.05.2011 року для визначення розміру заборгованості позичальника має застосовуватися лише звичайна відсоткова ставка, а після 25.05.2011 року лише підвищена відсоткова ставка. Тому судом вбачаються необґрунтовані позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за підвищеною відсотковою ставкою за період з 25.10.2008 року по 25.05.2011 року у розмірі 13697,20 грн та звичайною відсотковою ставкою за період з 25.05.2011 року до 25.09.2012 року у розмірі 3530,90 грн. Таким чином, суд вважає доведеними позовні вимоги позивача в частині стягнення тіла кредиту в сумі 6724,24 грн, заборгованості по відсотках за користування кредиту в сумі 6135,92 грн та заборгованості по підвищених відсотках в сумі 8973,47 грн. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає пропорційному стягненню судовий збір у розмірі 300,00 грн, що підтверджено квитанцією наявною у матеріалах справи. На підставі статей 203, 215, 525, 526, 530, 610, 612, 1046, 1047, 1057 ЦК України, ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,

Outcome: partial