Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що [INFO] померла мати [PERSON] - [PERSON] . 22.08.2018 року до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи №62885193 від 21.08.2018 року. Померла [PERSON] була одружена із [PERSON] . Під час шлюбу сторони набули нерухоме майно, де й проживали за адресою: [ADDRESS] . 10.04.2018 року за згодою кожного з подружжя квартира була продана. 27.04.2018 року укладено попередній договір купівлі-продажу 77/100 часток у спільній частковій власності житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який був спільно сумісним майном подружжя. Після смерті [PERSON] для позивача, який є її сином, відкрилася спадщина на будинок [ADDRESS] , оскільки вказане майно придбано за кошти від продажу спільної квартири та заощаджені кошти подружжя. Крім того, [PERSON] , як власник має право на Ѕ частину вказаного будинку, а чоловік померлої окремо ще на Ѕ частку спадкової маси, тобто в цілому на 1/3 частину будинку. У зв`язку з викладеним, позивач просить визнати за ним право власності на ј частину 77/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Стягнути судові витрати з відповідача. Ухвалою суду від 10.12.2018 року задоволено заяву про забезпечення позову частково, заборонено [PERSON] , [INFO] , ІН: [NUMBER] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , відчуження 77/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , в межах ціни позову 136000,00 гривень. Ухвалою суду від 14.01.2019 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 12.11.2019 року виправлено описку в ухвалі суду про забезпечення провадження від 10.12.2018 року по справі №76624354/18 за позовом [PERSON] , поданим подану від імені та в інтересах [PERSON] , до [PERSON] про визнання права власності на частину нерухомого майна, а саме в резолютивній частині ухвали, вказано вірно по-батькові відповідача « [PERSON] » замість невірного « [PERSON] ». Ухвалою суду від 24.02.2020 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. 18.03.2020 року представником позивача надано заяву з уточненнями позовних вимог. Ухвалою суду від 19.03.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду. Ухвалою суду від 27.08.2020 року клопотання представника відповідача [PERSON] , подане від імені та в інтересах [PERSON] , про забезпечення судових витрат задоволено частково. Зобов`язано [PERSON] ( [INFO] , ІН: [NUMBER] , паспорт громадянина України з безконтактним електронним носієм, [NUMBER] , орган видачі - 6512, дата оформлення - 21.06.2018 року) внести на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України в Херсонській області (Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 26283946, Банк отримувача - ДКСУ, м. Київ, код банку отримувача (МФО) 820172, рахунок отримувача - UA968201720355209001000001110) грошову суму в розмірі 8500,00 гривень (вісім тисяч п`ятсот гривень 00 копійок) у строк до 27.10.2020 року. На виконання ухвали суду від 27.08.2020 року, згідно квитанції 0.0.1884422127.1 від 26.10.2020 року, позивачем внесено на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України в Херсонській області грошову суму в розмірі 8500,00 гривень. 03.12.2020 року представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позов не визнається повістю. Зазначив, що [PERSON] та [PERSON] були подружжям з 04.10.2003 року по день смерті останньої - [INFO] . 27.04.2018 року [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу 77/100 часток у праві власності на житловий будинок у [ADDRESS] . При цьому, договір купівлі-продажу 77/100 часток зазначеного будинку було укладено [PERSON] 04.07.2018 року, після смерті дружини. Позивач звернувся із позовом, яким просить визнати за ним право власності на ј житлового будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування після померлої матері - [PERSON] . Вважають, що такі вимоги не можуть бути задоволені. Право власності на 77/100 часток у праві власності на житловий будинок у [ADDRESS] виникло у [PERSON] лише 04.07.2018 року. Позивач посилається на попередній договір, як на підставу виникнення права спільної сумісної власності у [PERSON] та [PERSON] як на майно набуте під час шлюбу, хоча сам договір не містить положень щодо переходу прав, а лише щодо зобов`язання укласти основний договір у майбутньому. А оскільки право власності за попереднім договором не перейшло від продавця, воно не було набуте покупцями, в тому числі під час шлюбу та в тому числі, за життя померлої [PERSON] , отже не увійшло до спадкової маси, бо не належало на час смерті спадкодавцеві. Крім викладеного, відповідач вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту. У даному випадку вказаний спосіб захисту порушеного права не є належний, оскільки відсутнє порушене право власності позивача, а ні позивач, а ні спадкодавець - померла мати позивача [PERSON] , не є та не були власниками будинку, відсутні правові підстави перебування вказаного майна у власності позивача або спадкодавця, майно не вибувало поза волею позивача з його володіння. На підставі викладеного, просили відмовити у задоволенні позову повністю. У випадку відмови у задоволенні позову просив відшкодувати витрати на правничу допомогу у розмірі 15400,00 грн. Ухвалою суду від 09.12.2020 року за клопотанням представника позивача витребувано докази, а саме копію спадкової справи щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 15.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. В останнє судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку. Надала до суду заяву про відкладення судового засідання у зв`язку з неможливістю з`явитися за станом здоров`я. Доказів поважності причини неявки суду не надано. З врахуванням строку розгляду справи та того, що представники сторін надали пояснення за справою, за їх участю допитані свідки, суд вважає, згідно ст.223 ЦПК України, неявка сторони позивача не перешкоджає закінченню розгляду справи. Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві. В останнє судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнав, оскільки не доведено обставину набуття майна у шлюбі, позов просив відхилити. Стягнути з позивача витрати на правову допомогу в розмірі 15400 грн. Заходи забезпечення позову просив скасувати. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Представники сторін надали до суду заяви про відшкодування судових витрат сторін на правову допомогу. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно актового запису про народження №310, зробленого 04.05.1993 року Суворовським районним у місті Херсоні відділом держаної реєстрації акті цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] . Згідно актового запису про одруження №394, зробленого 04.10.2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Суворовського районного управління юстиції м.Херсона, [PERSON] та [PERSON] одружилися 04.10.2003 року. Після одруження прізвище дружини - « [PERSON] ». Згідно актового запису про зміну імені №32, зробленого 04.08.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м.Херсоні, [PERSON] , [INFO] , змінив прізвище на « [PERSON] », що також підтверджується Витягом з Держаного реєстру актів цивільного стану громадян про зміну імені №00021430405 від 13.11.2018 року. Згідно довідки №16-187, виданої станом на 03.11.2015 року ЖБК «101», [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] в складі сім`ї: дружина - [PERSON] , син - [PERSON] . Згідно заяви від 27.04.2018 року, засвідчена приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Живцовою Н.М. за реєстровим №1497 [PERSON] надала згоду своєму чоловіку [PERSON] підписати на умовах за його розсудом попередній договір щодо купівлі 77/100 часток у спільній частковій власної на житловий будинок з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] та купити за ціну та на умовах за його розсудом 77/100 часток у спільній частковій власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] . 27.04.2018 року [PERSON] укладено з [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] , попередній договір купівлі-продажу 77/100 часток у спільній частковій власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно п.1 зазначеного договору, [PERSON] в особі представника, зобов`язалася продати, а [PERSON] зобов`язався купити 77/100 часток у спільній частковій власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] . При цьому сторони домовилися, що підготовкою та зборами документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу займається [PERSON] ; договір купівлі-продажу має бути укладено сторонами та нотаріально посвідчено не пізніше ніж 01.08.2018 року; витрати по складанню та нотаріальному посвідченню договору купівлі-продажу сплачує [PERSON] . Продовження терміну укладення договору купівлі-продажу допускається за додатковим погодженням питання між сторонами, яке має бути оформлено відповідною нотаріально посвідченою угодою. Відповідно до п.2 попереднього договору, купівля-продаж має бути вчинена за суму 273 000 грн, що становить еквівалент 10500 доларів США по курсу НБУ на день підписання даного договору. Згідно п.3 даного договору, на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу та в забезпечення цього договору [PERSON] передав, а [PERSON] отримала від [PERSON] гроші в сумі 143 000,00 грн, що становить еквівалент 5500,00 доларів по курсу НБУ на день підписання даного договору. Зазначена вище сума розцінюється ними, сторонами у договорі, як завдаток, який забезпечує цей Попередній договір, та в подальшому буде зарахована, як частина розрахунку по договору купівлі-продажу. У п.4 даного договору зазначено, що згода дружини [PERSON] - [PERSON] на підписання цього договору викладена у формі заяви, справжність підпису на якій засвідчена 27.04.2018 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Живцовою Н.М. за реєстровим №1497. Згідно актового запису про смерть №480, зробленого 04.05.2018 року Херсонським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, [PERSON] [INFO] померла. 04.07.2018 року Лаукет Лідія, від імені якої діє [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу 77/100 часток у праві власності на житловий будинок, згідно якого [PERSON] прийняв у власність 77/100 часток у праві власності на житловий будинок за [ADDRESS] . Право власності зареєстровано 04.07.2018 року, що Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №148350783 від 06.12.2018 року. З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №53047078 від 22.08.2021 року Другою Херсонською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу після померлої [INFO] [PERSON] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №148346647 від 06.12.2018 року квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 10.04.2018 року, виданого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводиною І.М., належить [PERSON] . Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч.ч.1, 2 ст.60 СКУ країни майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України). Відповідно до ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1, 4 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Право власності на 77/100 часток у праві власності на житловий будинок у [ADDRESS] виникло у відповідача [PERSON] лише 04.07.2018 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №148350783 від 06.12.2018 року. Позивач в позові посилається на попередній договір, як на підставу виникнення права спільної сумісної власності у [PERSON] (спадкодавця) та [PERSON] (відповідача) як на майно набуте під час шлюбу, хоча сам договір не містить положень щодо переходу прав, а лише щодо зобов`язання укласти основний договір у майбутньому. Матеріалами справи підтверджено, що право власності за попереднім договором не перейшло від продавця, воно не було набуте покупцем, в тому числі під час шлюбу, та в тому числі за життя померлої [PERSON] , а отже не увійшло до спадкової маси, бо не належало на час смерті спадкодавцеві. Законодавець у ч.1 ст.16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу. Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права. Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів. Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою), так і відповідача (який заперечуючи проти позову, наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі). Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі №917/1739/17. Згідно вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.2 ЦПК України та ст.129 Конституції України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення, обов`язковість судового рішення. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Фактично з наведених вище обставин справи вбачається, що між сторонами відсутній цивільно-правовий спір, а звернення до суду позивача обумовлене бажанням у такий непередбачений законом спосіб набути право власності на ј частину 77/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , що суперечить засадам цивільного судочинства, яке покликане розв`язувати (вирішувати) спір. До того ж, відповідно до ст.328 ЦК України, особи вправі набути право власності на підставах, що не заборонені законом і згідно зі ст.392 ЦК України, можуть звертатись до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Отже, позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Між тим із поданого позову, судом не встановлено, що відповідачем оспорюється право власності позивача, як і втрати позивачем документа, який засвідчує право власності, що є передумовою застосування до правовідносин ст.392 ЦК України. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. За таких обставин, з урахуванням того, що на час відкриття спадщини, спірне майно не увійшло до спадкової маси, не було набуте спадкодавцем під час шлюбу або за його життя, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права та позовні вимоги, які позивач просить задовольнити не відповідають обставинам, встановленим судом, оскільки в позивача відсутні правові підстави для визнання права власності на ј частину 77/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , в т.ч. в порядку спадкування після смерті [PERSON] . При цьому, відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частинами 2, 3 статті 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За правилами, встановленими статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. В свою чергу, практика Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010). Суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони не спростовують встановлені судом обставини. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, судові витрати (витрати по сплаті судового збору та витрати по сплаті гонорару адвокату) покладаються на позивача. У задоволені вимог щодо стягнення судових витрат відповідача на правничу допомогу у розмірі 15400,00 грн слід відмовити, оскільки не надано доказів понесення відповідачем витрат на правову допомогу,не надано відповідної квитанції, платіжного доручення, а акти про надання правової допомоги не є підставою для їх стягнення. Таким чином, враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, суд вважає, що підстав для стягнення витрат на правничу допомогу немає. Відповідач не надав суду докази, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Згідно ч.7 ст.135 ЦПК України, кошти у розмірі 8500,00 грн., які були внесені 26.10.2020 року позивачем на депозитний рахунок суду на підставі квитанції 0.0.1884422127.1, на виконання ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 26.10.2020 року для забезпечення судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу, підлягають поверненню позивачу. Крім цього, відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: dismissed