Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз" (далі - позивач), звернулось з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), з вимогами: - стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за послуги з розподілу природного газу в сумі 3801,82 грн протягом 2020-2021 років, а також витрати за оплату судового збору в розмірі 2270,00 грн. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. Позивач є юридичною особою, яка здійснює господарську діяльність з розподілу природного газу на підставі ліцензії №811 від 19.06.2017. Відповідач є споживачем послуг з розподілу природного газу, які надаються позивачем як постачальником до оселі відповідача. Однак відповідачем, всупереч Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2498, не в повному обсязі проводиться оплата за послугами позивача, оскільки як вбачається з виписки з фінансового стану по особовому рахунку відповідача, послуги з розподілу природного газу нею приймаються, але проводиться лише часткова оплата. Свої зобов`язання по забезпеченню відповідача природним газом, як споживача цих послуг, позивач виконує належним чином та в повному обсязі, натомість відповідач свої зобов`язання по оплаті послуг своєчасно та в повному обсязі не виконує, доказом чого є виписка з фінансового стану по особовому рахунку відповідача № [NUMBER] . Так, станом на 10.11.2021, сума заборгованості відповідача за послуги з розподілу природного газу перед позивачем складає 3801,82 грн. Отже, відповідач в добровільному порядку заборгованість за надані послуги в повному обсязі позивачу не сплачує. Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 03.12.2021 призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Сторони не подали до суду своїх заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подала. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. У матеріалах справи наявна виписка з особового рахунку на ім`я та прізвище відповідача за № [NUMBER] у якій зазначено адреса відповідного споживача-абонента, лічильник та фінансовий стан у період з вересня 2018 по грудень 2021 року. Така довідка видана 08.11.2021 [PERSON] (а.с. 7). Також додано довідку про фактичний обсяг споживання природного газу по о/р №0100399922 за період з 01.10.2018 по 30.09.2019 (а.с. 8). Така довідка видана 26.08.2021 оператором з уведення даних з ЕОМ та містить відбиток печатки "Вінницягаз Збут". У матеріалах справи міститься роздруківка типового договору розподілу природного газу, однак інших документів, які б свідчили про приєднання відповідача, як споживача до умов цього договору, зокрема підписаної відповідачем заяви-приєднання, немає. Суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Між сторонами виникли правовідносини з приводу розподілу природного газу, які регулюються ЦК України та спеціальним законодавством: Законом України "Про житлово-комунальні послуги". Правила постачання природного газу, затверджені постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2494 не можуть бути застосовані судом, оскільки надання повноважень НКРЕКП приймати регуляторні акти було здійснено на підставі Указу Президента України від 10 вересня 2014 року № 715/2014 «Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг». Відповідно до пункту 28 частини першої статті 106 Конституції України Президент України наділений повноваженнями створювати допоміжні (консультативні) органи для здійснення своїх конституційних повноважень. Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що повноваження Президента України визначаються виключно Конституцією України і не можуть бути розширені законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003, від 7 квітня 2004 року № 9-рп/2004, від 17 грудня 2009 року № 32-рп/2009), а утворення будь-якого органу державної влади можливе лише суб`єктами та в порядку, що передбачені Конституцією України. При цьому правовий статус новоутвореного органу державної влади має відповідати його функціональному призначенню, меті та завданням діяльності (абзац шостий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 5-р/2019). Тобто, оскільки Президент України, приймаючи Указ від 10 вересня 2014 року № 715/2014 «Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» вийшов за межі повноважень, наданих йому Конституцією, то даний Указ є неконституційним, а відтак не міг наділити НКРЕКП повноваженнями регуляторного органу. І подальше внесення змін вказаний акт органом утвореним на підставі закону не може змінити їх правову природу і чинність. В силу вказаних обставин суд не застосовує і умови Типового договору розподілу природного газу, який було затверджено органом, регуляторні функції якому надані всупереч повноважень Президента, наданих йому Конституцією України. Як визначено у ч.ч. 1-2 ст. 633 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Згідно з ч. 1 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні докази приєднання відповідача як споживача до умов договору розподілу природного газу, зокрема підписаної відповідачем заяви-приєднання. Однак, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно з чинними тарифами. Попри відсутність доказів приєднання відповідача як споживача до умов договору розподілу природного газу, в матеріалах справи наявна виписка з особового рахунку на ім`я та прізвище відповідача, у якій зазначено адреса відповідного споживача-абонента, лічильник та фінансовий стан, яка виготовлена та підписана особою, яка не ідентифікована за посадою, у той час як службова довідка, яка виходить за межі підприємства, поміж інших обов`язкових реквізитів для довідок, що закріплені в ДСТУ, має бути підписана посадовими особами (керівником, головним бухгалтером). Також, додано довідку про фактичний обсяг споживання природного газу по о/р №0100399922 за період з 01.10.2018 по 30.09.2019. Така довідка видана 26.08.2021 оператором з уведення даних ЕОМ [PERSON] та містить відбиток печатки "Вінницягаз Збут". Слід зазначити, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Суд зауважує, що навіть за відсутності доказів приєднання відповідача як споживача до умов договору розподілу природного газу, все ж таки позивач не звільняється, в силу вимог ст. 12 та 81 ЦПК України, від обов`язку на обґрунтування своїх вимог надати суду належні та допустимі докази, які можуть свідчити про отримання відповідачем житлово-комунальних послуг та водночас порушення обов`язку оплати за такі послуги у встановлені договором або законом строки. В силу вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Також, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Натомість, на підтвердження порушення відповідачем свого зобов`язання перед позивачем, представником останнього було подано суду лише розрахунок на боржника відповідача, згідно якого загальна її заборгованість, за період прострочення грошового зобов`язання складає за надані протягом 2020-2021 років послуги з розподілу природного газу - 3801,82 грн., який є всього лиш розрахунком, який підлягає перевірці на підставі відомостей, що містяться в інших доказах і самостійного доказового значення не має. Згідно з вимогами ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд відхиляє подану стороною позивача довідку про фінансовий стан, щодо відповідача, як недопустимий доказ, оскільки він виготовлений та підписаний оператором з уведення даних в ЕОМ [PERSON] , однак має бути підписана посадовими особами (керівником, головним бухгалтером). Інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем у матеріалах справи немає, а можливість зробити такі докази в суду відсутня. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зауважує, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Така позиція суду узгоджується висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 07.02.2019 у справі № 742/722/17. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за послугу з розподілу природного газу в сумі 3801,82 грн за надані протягом 2020-2021 років, не є обґрунтованою та задоволенню не підлягає, а тому в позові слід відмовити. Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з огляду на те, що у задоволенні позову відмовлено, суд відносить судові витрати понесені позивачем зі сплати судового збору на його рахунок. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed