Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Старобільського районного нотаріального округу Луганської області Вербецька Т.М. про тлумачення заповіту та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, в якому просила суд постановити рішення про тлумачення заповіту [PERSON] , яка померла [INFO] , складений з її слів та посвідчений 29 серпня 2003 року у виконкомі Підгорівської сільської ради Старобільського району Луганської області головою Підгорівської сільської ради Старобільського району Луганської області Череватим Сергієм Івановичем, а саме: розтлумачити абзац заповіту: «…Державний акт на право власності на земельну ділянку /серія ЛГ № 054526/. Площа земельної ділянки 3,5559 га в межах Підгорівської сільської ради, пай №151 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, я заповідаю своїй сестрі [PERSON] , після моєї смерті» , як такий, в якому слід розуміти передачу у спадщину по заповіту [PERSON] своїй сестрі [PERSON] земельної ділянки площею 3, 5559 га в межах Підгорівської сільської ради, пай № 151 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті сестри [PERSON] , яка померла [INFO] , на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площа 3, 5559 га , кадастровий номер 4425184000:01:003:0023,(пай № 151), яка розташована на землях колишньої Підгорівської сільської ради Старобільського району Луганської області і право на яку посвідчувалось Державним актом ЛГ 176453 від 30.04.2003 року. \~ \~ \~ \~В обґрунтування\~заявленого позову\~ [PERSON] \~зазначила,\~що вонає рідною сестрою [PERSON] . [PERSON] проживала та померла [INFO] у селі Підгорівка Старобільського району Луганської області. На випадок своєї смерті склала заповіти. Одним із заповітів, який посвідчено 29.08.2003 року, їй заповідала Державний акт на право власності на земельну ділянку (серія ЛГ № 054526), яка належала за життя спадкодавцю. Іншим спадкоємцем [PERSON] є її онука [PERSON] , яка за іншим заповітом отримала у спадщину житловий будинок. Вона звернулась до нотаріуса у місті Старобільськ із заявою про оформлення спадщини сестри, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з наявністю помилок у заповіті та відсутністю документів на підтвердження родинних відносин. Судовими рішеннями було встановлено факт родинних відносин між нею та [PERSON] та визначено їй додатковий строк для прийняття спадщини. Вона прийняла спадщину сестри у встановлений судом строк, проте свідоцтво про право на спадщину (земельну ділянку) не отримала, оскільки нотаріус знов відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що у наданому спадкоємицею для оформлення спадкових прав заповіті, посвідченому Підгорівською сільською радою Старобільського району Луганської області 29 серпня 2003 року зареєстрованому у реєстрі за №248, спадкове майно зазначено як «державний акт на право власності на земельну ділянку», а не сама земельна ділянка, як об`єкт цивільних правовідносин». У наданому спадкоємицею для оформлення спадкових прав заповіті, посвідченому Підгорівською сільською радою Старобільського району Луганської області 29 серпня 2003 року зареєстрованому у реєстрі за № 248, зазначені реквізити Державного акта на земельну ділянку серія ЛГ № 054526 не співпадає із наданим для оформлення спадщини Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЛГ № 176453, що підтверджує право власності спадкодавиці. Складаючи і посвідчуючи заповіт, сільський голова і спадкодавець [PERSON] неправильно зазначили назву спадкового майна, тобто замість спадкування земельної ділянки зазначили про спадкування державного акту. Разом з тим, при складенні заповіту який посвідчено 29.08.2003 року, сільським головою було зазначено неправильний номер державного акту [PERSON] , тобто вказано «ЛГ 054526» замість «ЛГ 176453». Хоча на момент складення заповіту спадкодавець [PERSON] володіла земельною ділянкою з кадастровим номером 4425184000:01:003:0023 площею 3,\~559 га (раніше пай № 151), що посвідчувалось державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЛГ № 176453, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів Підгорівської сільської ради за № 602 і який видано Підгорівським сільським головою [PERSON] 30.04.2003 року. До суду сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнала. Третя особа приватний нотаріус Старобільського районного нотаріального округу Луганської області Вербецька Т.М. вважала позов таким, що підлягає задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані заяви, матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про її смерть (а.с.14). Після її смерті залишилося спадкове майно, а саме земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площа 3, 5559 га, кадастровий номер 4425184000:01:003:0023, (пай № 151), яка розташована на землях колишньої Підгорівської сільської ради Старобільського району Луганської області, що належала померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛГ 176453 Позивач є спадкоємцям за заповітом від 29 серпня 2003 року, посвідчений у виконкомі\~Підгорівської сільської\~ради Старобільського\~району Луганської\~області головою\~Підгорівської сільської\~ради Старобільського\~району Луганської\~області Череватим\~С.І. У\~заповіті \~є помилки\~ в\~зазначенні \~майна,\~тобто неправильно\~ зазначено\~назву \~спадкового майна\~ та\~ номер\~державного акту,\~що підтверджує\~право \~власності спадкодавця\~на земельну\~ділянку,\~також зазначено,\~що заявник\~( [PERSON] )\~не подала\~документів на\~підтвердження родинних\~відносин із\~сестрою і\~нею пропущено\~ строк\~для прийняття\~спадщини (а.с.23). Складаючи і посвідчуючи заповіт, сільський голова і спадкодавець [PERSON] у заповіті замість спадкування земельної ділянки зазначили про спадкування державного акту. Судовими рішеннями Старобільського районного суду Луганської області від 07.12.2020 та 28.12.2020 [PERSON] було визначено додатковий строк для подавання заяви про прийняття спадщини та встановлено факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] . \~ \~ \~ \~Постановою від 22.02.2022 нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії - видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на майно належне [PERSON] , яка померла [INFO] , яке складається із земельної ділянки пл. 3, 5559 га кадастровий номер 4425184000:01:003:0023, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, місцезнаходження за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що у наданому спадкоємицею для оформлення спадкових прав заповіті, посвідченому Підгорівською сільською радою Старобільського району Луганської області 29 серпня 2003 року зареєстрованому у реєстрі за №248, спадкове майно зазначено як « державний акт на право власності на земельну ділянку..», а не сама земельна ділянка, як об`єкт цивільних правовідносин. У наданому спадкоємицею для оформлення спадкових прав заповіті, посвідченому Підгорівською сільською радою Старобільського району Луганської області 29 серпня 2003 року зареєстрованому у реєстрі за № 248, зазначені реквізити Державного акта на земельну ділянку серія ЛГ № 054526 не співпадає із наданим для оформлення спадщини Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЛГ № 176453, що підтверджує право власності спадкодавиці. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представників не допускається (ст. 1234 ЦК України). Частиною 2 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 ст. 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірним, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини як визначено у ст.81 ч.1 Земельного кодексу України. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі і досліджені докази, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, оскільки позивач дійсно є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , спадщину прийняла своєчасно, заповіт від імені спадкодавця складений в передбаченому законом порядку, іншим шляхом реалізувати свої спадкові права позивач не може, а тому необхідно постановити рішення про тлумачення заповіту та визнати за позивачем право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, яке залишилось після смерті [PERSON] ..

Outcome: approved