Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Позивач, звернувся з позовом до суду до [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , в інтересах яких діє законний представник [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Караєва Саміра Ельхан Кизи, [PERSON] , [PERSON] , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Позовні вимоги мотивовано тим, що 20.10.2016 року між Позивачем та Відповідачем - 1 було укладено Договір позики, відповідно до якого, Позикодавець передає Позичальнику у власність грошові кошти в сумі 110 000,00 доларів США., який оформлений у вигляді боргової розписки. Беручи до уваги, що Відповідач-1 не визнавав свій боргу та не хотів його повертати, 07.04.2018 р. на адресу Відповідача - 1 було направлено претензію про повернення коштів. 27.04.2018 р. Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з Відповідача - 1 суму боргу за договором позики та витрати по сплаті судового збору. З метою уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу та задля збереження майна, в процесі розгляду справи. Відповідач - 1 подарував квартиру своїм родичам Відповідачу -2 та Відповідачу -3 по 1/2 частині квартири кожному. Так, 12.06.2018 р. Приватним нотаріусом Караєвою Самірою Е.К. Київського міського нотаріального округу м. Києва, посвідчено договір дарування вищевказаної квартири від Відповідача -1 на Відповідача -2 та Відповідача - 3 серії та номер: 1222, виданий 12.06.2018 р. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:41565565 від 12.06.2018 р. В подальшому, з метою затягування спору. Відповідач -1 у березні 2019 р. звернувся до суду з позовом до Позивача, в якому просив визнати недійсним договір позики оформлений розпискою від 20 жовтня 2016 року. Рішенням суду з відповідача 1 був стягнути борг у розмірі 2 885 300,00 грн. Тако, вдповідач-1 звертався ло суду з позовом про визнання договору позики недійсним, однак судовими рішенням йому було відмовлено в позові. Таким чином, позивач вважає, що на час укладення оспорюваного договору, Відповідач знав про існування не виконаного перед Позивачем боргового зобов`язання та наявність відкритого районним судом провадження у справі № 755/6545/18, а тому передбачав негативні для себе наслідки задоволення позовних вимог. З огляду на це, подарував своїм родичам Відповідачу -2 та Відповідачу - 3 об`єкт нерухомого майна, якій перебував у його власності. Отже, зазначений правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно Відповідача - 1, тобто всупереч інтересам Позивача, що вказує на наявність умислу приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності Відповідача -1, під час існування майнового спору за його участю як боржника, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду. 15 березня 2021 року від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначив, що позивачем не доведено позовні вимоги, а саме під час укладання договору дарування квартири були дотримані всі вимоги чинного законодавства, в тому числі числі щодо форми та змісту, відповідного типового правочину, об`єкт нерухомого майна та інше. Будь - яких обтяжень на майні не було, тому відповідач-1 вправі розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Крім того, умислу в діях відповідача ухилятися від сплати боргу також не було, оскільки, як зазначив представник у відзиві, борг вини лише через 2 роки, як спірна квартира була відчужена. 30 березня 2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якому просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та по суті заперечень викладених у відзиві зазначив, що договір дарування був посвідчений 12 червня 2018 року, тоді як виконавче провадження по сплаті боргу було відкрито 15 травня 2018 року. Щодо того, що правочин було вчинено на користь малолітніх дітей, то представник відповідача зазначив, що позивач та відповідач-1 мали домовленість про продаж квартири у разі не виконання боржником свого зобов`язання. 07 липня 2021 року до суду від законного представника відповідачів - 2, 3 [PERSON] надійшов відзив до суду в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та пояснила наступне. Так, [PERSON] не заперечує факт дарування квартири малолітнім дітям. Натомість, законний представник зазначає, що позивачем не було доведено факту наявності умислу приховання майна від звернення стягнення на нього в рахунок погашення боргу перед позивачем. Також, [PERSON] зазначає, що заборгованість виникла лише через 2 роки після укладення договору дарування, а саме після ухвалення рішення судом від 17 червня 2020 року. Відповідач мав намір подарувати квартиру своїм дітям ще до моменту відкриття провадження по справі № 755/6545/18. Щодо довіреності, то 15 вересня 2017 року відповідач-1 скасував довіреність видану 29 березня 2017 на ім`я [PERSON] . Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача-1 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив відмовити в позові. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в інтересах яких діє законний представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Третя особа приватний нотаріус Караєва С.Е. Кизи в судове засідання не з`явилась. Подала до суду заяву про слухання справи у її відсутність. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської РДА в судове засідання не з`явився. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 06 січн 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Караєвої Саміри Ельхан Кизи копію договору дарування квартири [ADDRESS] від 12.06.2018 року зареєстрований в реєстрі за № 1222 та всі документи, що стали підставою для посвідчення відповідного договору дарування. 02 квітня 2021 року на виконання ухвали суду від приватного нотаріуса Караєвої С.Е Кизи надійшли затребувані документи. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Протокольною ухвалою від 07 липня 2021 року залучено до участі у справі законного представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 серпня 2021 року зустрічну позовну заяву повернуто відповідачу - 3. Протокольною ухвалою від 05 серпня 2021 року в залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської РДА. Протокольною ухвалою від 05 серпня 2021 року відмовлено в залученні в якості співвідповідача [PERSON] . Протокольною ухвалою від 05 серпня 2021 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення представників позивача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, рішеннями Дніпровського районного суду міста Києва від 23.03.2020 року та 17.06.2020 року встановлено, що 20.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, про що складено письмову боргову розписку, підписану [PERSON] . Відповідно до умов Договору позики [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 110 000 доларів США та зобов`язався повернути позику за усною вимогою позикодавця. 07.04.2018 року [PERSON] надіслано претензію на адресу [PERSON] , відповідно до якої позивач просить відповідача повернути кошти за договором позики від 20.10.2016 року в сумі 110 000 доларів США в найкоротший строк не пізніше 15 квітня 2018 року, яка залишена поза увагою відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] , від імені якого діє [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] , [PERSON] , від імені яких діє законний представник [PERSON] (Обдаровані) уклали 12.06.2018 року договір дарування. Відповідно до п.1.1. договору дарування Дарувальник передає майно, яким є квартира номер [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно : 1376878480000, у власність Обдарованих в рівних частках (по Ѕ (одній другій) частці кожному безоплатно. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилався на те, що оспорюваний ним договір дарування слід визнати недійсними, у зв`язку із його фіктивністю, оскільки не зважаючи на наявність боргу [PERSON] перед ним, останній з метою уникнення погашення боргу та виконання своїх зобов`язань уклав безоплатні договори дарування зі своїм синами [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільного кодексу України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 Цивільного кодексу України). Згідно з ч.ч.2, 3 ст.234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до змісту вказаної статті фіктивним є правочин, що вчиняється без наміру створити юридичні наслідки, які складають зміст цього правочину. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу №369/11268/16-ц, не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України. Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Аналогічні висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі №185/11584/19, 30 вересня 2021 року у справі №381/2296/18, від 15 грудня 2021 року у справі №187/795/19. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до претензії [PERSON] повинен був сплатити борг не пізніше 15.04.2018 року. А відтак, [PERSON] , відчужуючи 12.06.2018 року належне йому на праві власності нерухоме майно своїм синам [PERSON] , [PERSON] на підставі договорів дарування, був обізнаний про невиконане ним грошове зобов`язання за розпискою від 20.10.2016 року. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами та останні не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами. Дії [PERSON] щодо укладення договорів дарування зі своїми синами [PERSON] , [PERSON] були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язань шляхом стягнення грошових коштів. Сам по собі факт реєстрації права власності на спірне майно за оспорюваними договорами дарування за [PERSON] , [PERSON] не спростовують доводів позивача про те, що оспорювані правочини не були спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків. А тому заслуговують на увагу посилання позивача на те, що відповідач [PERSON] уклав оспорюваний правочин з метою ухилення в подальшому від виконання зобов`язань за розпискою. Крім того, стороною позивача було надано копію рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17.06.2020 року, згідно якого стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за розпискою від 20.06.2016 року у розмірі: 110 000 доларів США. Вказаним судовим рішенням встановлено невиконання [PERSON] зобов`язань за розпискою та неповернення останнім коштів [PERSON] у повному обсязі, що є порушенням прав [PERSON] , як позикодавця, передбачених статями 1046, 1049 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимог іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Припинення права власності на спірне майно за договорами дарування не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, уникаючи сплату боргу та відчужуючи належне їй майно на підставі договорів дарування, укладених зі своїм сином діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами стосовно кредитора, оскільки припинення права власності [PERSON] на належне їй майно порушує майнові інтереси кредитора [PERSON] і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №654/1528/17, від 06 березня 2019 року у справі №317/3272/16-ц. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що сторони діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора - позивача, оскільки відчуження належного [PERSON] майна відбулося після виникнення заборгованості перед позивачем, а тому саме по собі настання на дату укладення спірного договору дарування обов`язку відповідача [PERSON] щодо повернення позики ще не свідчить про реальну загрозу щодо звернення стягнення на квартиру за майбутнім рішенням суду, оскільки такого рішення на дату укладення договору не було. Доводи [PERSON] про те, що на час укладення договору дарування не існувало заборгованість, оскільки судове рішення про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON] суд вважає безпідставними, оскільки боргові зобов`язання [PERSON] виникли 20.10.2016 року після підписання ним розписки. Отже, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на приховування нерухомого майна, з метою уникнення звернення стягнення на це майно. Дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних прав на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за рахунок належного позичальнику нерухомого майна, а тому договір дарування спірного нерухомого майна, укладений між [PERSON] , та [PERSON] , [PERSON] слід визнати недійсними на підставі статті 234 ЦК України. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст.216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Аналіз частини першої статті 216 ЦК України свідчить про те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, що в свою чергу полягає у поверненні кожної із сторін правочину другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування - реституція. Разом з цим, відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Оскільки, судом встановлено, що договір дарування квартири [ADDRESS] , серії та номер: 1222, виданий 12.06.2018 р., посвідчений приватним нотаріусом КМНО Караєвою С.Е. Кизи не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на приховування нерухомого майна, з метою уникнення звернення стягнення на це майно, тому в силу ч. 3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», слід скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41565565 від 12.06.2018 14:36:00, приватного нотаріуса Караєвої С.Е. Кизи про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , загальною площею 42,9 кв.м.; житловою площею 28,4 кв.м. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] по 420 грн. 40 коп. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved