Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

31.05.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначив, що 24.03.2008 року між ним та і АТ КБ «ПриватБанк» було укладено Договір про іпотечний кредит № V0Z0GІ0000006225 (далі - Договір про іпотечний кредит) та Іпотечний договір № V0Z0GІ0000006225 (далі - Договір іпотеки), який 24.03.2008 року нотаріально засвідчила приватний нотаріус Троц Ю.Б. і зареєстровала його у реєстрі за № 1536. За умовами даних Договорів валютою кредитування була гривня України. Разом з тим, 22.05.2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області відкрив провадження у справі № 161/7677/20 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з нього на користь Банку заборгованість за Договором про іпотечний кредит в сумі 49956,75 дол. США, які виникли виходячи із Договору про іпотечний кредит, Іпотечного договору та додаткової угоди до Договорів про іпотечне кредитування від 15.10.2008 року (далі - Додаткова угода), де була змінена валюта та умови кредитування. Однак, при цьому, будь яких змін до Іпотечного договору АТ КБ «ПриватБанк» не вносив і додаткових угод не оформляв, а він, у свою чергу, ніяких додатків до вище вказаних договорів не підписував та нікого не уповноважував це робити. Таким чином АТ КБ «ПриватБанк» без його участі та відому сформував оспорювану Додаткову угоду, чим порушив його право споживача фінансових послуг Банку та вимоги діючого законодавства у сфері споживчого кредитування. Враховуючи наведене, просить суд визнати недійсною Додаткову угоду до Договору про іпотечний кредит від 24.03.2018 року за № V0Z0GІ0000006225, зобов`язавши АТ КБ «ПриватБанк» повернути йому все, що отримано ним на виконання цього правочину та відшкодувати судові витрати. 25.06.2021 року від АТ КБ «Приватбанк» на електронну адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в обгрунтування якого зазначено, що до 2017 року позивач виконував умови Договорів валютою кредитування, а відтак й прийняв усі умови взятих на себе зобов`язань. У свою чергу, оспорювана Додаткова угода укладена 2008 року. [PERSON] у позові вказує, що 2009 року працівником АТ КБ «Приватбанк» його було повідомлено про збільшення розміру ануїтетних платежів за Договором про іпотечний кредит. Відтак, загальний строк позовної давності варто відраховувати з 2009 року, а тому перебіг такого сплинув у 2012 році. При цьому, кошти на погашення кредиту, як зазначив позивач, не сплачуються ним з 2011 року, а тому вимога про їх повернення також не підлягає задоволенню у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Крім того, при вчинення спірного правочину сторонами додержано вимоги ст. 203, 215 ЦК України, ст. 11 ЗУ «Про захист прав і споживачів», постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, а при вирішенні даного спору слід брати до увагу презумпцію правомірності вчиненого правочину, поки не буде доведено зворотне. Однак, відповідних доказів позивачем надано не було. Враховуючи наведене, просить суд застосувати у даній справі строки позовної давності та у задоволенні позову відмовити (а.с. 43-44). 30.06.2021 року позивачем було подано до суду відповідь на відзив у якій останній зазначив, що у 2009 році його було повідомлено лише про збільшення щомісячних платежів, а про наявність Додаткової угоди чи нового Договору про іпотечне кредитування йому нічого не було. Про дану обставину він довідався лише 29.04.2020 року, коли отримав повідомлення від відповідача, що нібито стосовно нього готується позов стосовно стягнення заборгованості, що нібито виникла у нього по Договору про іпотечний кредит. Відтак, він дізнатися про порушення АТ КБ «ПриватБанку» його прав у квітні-травні 2020 року, а безпосередньо в цьому пересвідчився лише в липні 2020 року, отримавши з суду відповідну позовну заяву із доданими до неї документами по справі № 161/7677/20. При цьому, останній платіж по Договору про іпотечний кредит був здійснений ним у травні 2019 року. Тому підстав для застосування строків позовної давності у даному випадку немає. У свою чергу, будь-якої Додаткової угоди, яка повинна укладатися одночасно із Договором про іпотечний кредит не існує, що беззаперечно свідчить про фальсифікацію оспорюваного правочину та підтверджує обгрунтованість його позову. Просить заявлені позовні вимоги задовольнити (а.с. 48-50). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.10.2021 року у відповідача АТ КБ «Приватбанк» було витребувано оригінал Додаткової угоди до Договору про іпотечний кредит від 23.03.2018 року № V0Z0GI0000006225 (а.с. 89-90). 23.10.2021 року на виконання вищевказаної ухвали від АТ КБ «Приватбанк» надійшло повідомлення в якому зазначено, що витребуваний судом оригінал Додаткової угоди в архіві Банку відсутній (а.с. 93). 14.12.2021 року представником АТ КБ «Приватбанк» було подано до суду письмові пояснення (по своїй суті заперечення на відповідь на відзив), у яких останній зазначає, що згідно виписок про рух коштів по рахунках [PERSON] , починаючи з 27.10.2008 року по 26.04.2019 року включно, тобто впродовж більш ніж десяти років, позивач систематично сплачував кошти в іноземній валюті - доларах США, в тому числі на погашення заборгованості по тілу кредиту, відсотках комісії та пені в розмірах і на інших умовах, які передбачені саме оспорюваною додатковою угодою, а не первісним кредитним договором. Тобто, такими діями [PERSON] схвалив Додаткову угоду та частково її виконував. Факт тривалого виконання позивачем грошових зобов`язань в доларах США спростовує доводи представника останнього про поодинокі випадки погашення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. Приймаючи до уваги, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, зазначені в постанові від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, спірну Додаткову угоду не можна вважати неукладеною, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити (а.с. 104-106). В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, які викладені у позовній заяві та відповіді на відзив на позов, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача посилаючись на обставини, що викладені у його відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив, просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 24.03.2008 року між АТ КБ «Приватбанк», як кредитором, та [PERSON] , як позичальником, було укладено Договір про іпотечний кредит № V0Z0GІ0000006225 та Іпотечний договір № V0Z0GІ0000006225, який 24.03.2008 року нотаріально посвідчено приватним нотаріус Троц Ю.Б. і зареєстровано у реєстрі за № 1536 (а.с. 12-27). Виходячи з умов вищевказаних Договорів сума кредиту, на момент його укладання, відповідала 325000 грн.; сума відсотків та щомісячної комісії складала 714123,20 грн.; сума щомісячних ануїтетних платежів становила 4329,68 грн. Крім того, 24.03.2008 року між АТ КБ «Приватбанк», як кредитором, та [PERSON] , як позичальником, було укладено Додаткову угоду до Договору про іпотечний кредит № V0Z0GІ0000006225 від 24.03.2008 року, у відповідності до якої змінено валюту кредитування з української гривні на долар США (п. 8.1 додаткової угоди). У своєму позові [PERSON] зазначив, що вищевказану Додаткову угоду він не підписував та нікого не уповноважував це робити, про її існування йому до 2019 року нічого не було відомо, а тому вважає її сфальсифікованою та такою, що порушує його право споживача фінансових послуг Банку та вимоги діючого законодавства у сфері споживчого кредитування. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вказане положення матеріального закону кореспондується з приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України, відповідно до якої завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Так, предметом розгляду даного спору є визнання недійсним правочину та відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення позивачу усіх коштів, які були отримані АТ КБ «Приватбанк» на виконання такого правочину. Із наведеного слідує, що вимога про повернення позивачу коштів, сплачених на виконання правочину, є похідною від первісної позовної вимоги про визнання вказаного правочину недійсним. Відтак, відмова у задоволенні первісної позовної вимоги у причинно-наслідковому зв`язку виключає будь-які правові підстави для задоволення похідної позовної вимоги. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України, Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17. Крім того, у своїй постанові від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду прийшла до наступного правового висновку: «У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договорів оренди, посилаюсь на те, що ці договори не підписував, умови їх не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваних земельних ділянок позивачу як власнику цих земельних ділянок, покликаючись до умов договорів, підписаних невстановленою особою замість позивача. Верховний суд констатував, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Отже, у випадку встановлення факту неукладення договору, цей правочин не може бути визнаний недійсним. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, Додатковою угодою до Договору про іпотечний кредит № VOZ0GI0000006225 від 23.03.2008 року було змінено валюту кредитування з української гривні на долар США (п. 8.1 додаткової угоди). Згідно виписок про рух коштів по належних [PERSON] рахунках № [NUMBER] та № [NUMBER] , починаючи з 27.10.2008 року по 26.04.2019 року включно, позивач систематично сплачував кошти в іноземній валюті - доларах США, в тому числі на погашення заборгованості по тілу кредиту, відсотках комісії та пені в розмірах і на інших умовах, які передбачені саме оспорюваною додатковою угодою (а.с. 107-164). За приписами п. 8.1 додаткової угоди, погашення кредиту провадиться в строки відповідно до Графіка погашення кредиту, який розраховується згідно залишку заборгованості за кредитом станом на 15.10.2008 року. Відповідно до додатку до додаткової угоди - Графіку погашення кредиту, розмір щомісячного платежу складає 968,45 доларів США (а.с. 29). Як вбачається з вищевказаних виписок про рух коштів [PERSON] , останній здійснював щомісячні погашення заборгованості в сумі, середній показник якої становить 970,00 доларів США (тобто розмір щомісячного платежу, визначений Графіком погашення кредиту). Вказані суми платежів, здійснені [PERSON] (у виписках про рух коштів № 29092050044143 та № [NUMBER] вказані еквіваленти щомісячних платежів в національній валюті - українській гривні - від 5063,40 грн. станом на 27.10.2008 року і вище), значно перевищують розмір щомісячного платежу, визначеного п. 2.4 первісного кредитного договору (4329,68 грн.). Отже, наведене, на переконання суду, є підтвердженням систематичного, тривалого виконання з боку [PERSON] , як позичальника, грошових зобов`язань в розмірах та на інших умовах, в тому числі в іноземній валюті (доларах США), передбачених додатковою угодою. На переконання суду, вищевказаними діями [PERSON] схвалив Додаткову угоду до Договору про іпотечний кредит № VOZ0GI0000006225 від 23.03.2008 року та частково її виконував. Факт тривалого виконання [PERSON] грошових зобов`язань в доларах США спростовує доводи сторони позивача про поодинокі випадки погашення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. Також суд вважає наголосити, що ненадання АТ КБ «Приватбанк» оригіналу Додаткової угоди до Договору про іпотечний кредит від 23.03.2018 року № V0Z0GI0000006225, на виконання ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.10.2021 року, в зв`язку з її відсутністю в архіві Банку, виходячи зі встановлених у ході розгляду справи обставин, на думку суду, не свідчить про те, що такий правочин між сторонами даного спору не укладався та що між ними не існувало відповідних правовідносин. Приймаючи до уваги, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, зазначені в постанові від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, правові підстави для визнання спірної Додаткової угоди до Договору про іпотечний кредит № VOZ0GI0000006225 від 23.03.2008 року недійсною відсутні, а тому в задоволенні відповідної позовної вимоги [PERSON] слід відмовити за безпідставності. У свою чергу, як вже зазначалося судом, позовна вимога про повернення позивачу всього, що отримано ним на виконання спірної Додаткової угоди, є похідною від первісної вимоги про визнання недійсною додаткової угоди, а тому в її задоволенні слід також відмовити. Інші доводи сторін, які були наведені останніми в ході розгляду цього спору, в жодній мірі не спростовують обставини, оцінка яким надана у даному судовому рішенні з приводу спірних правовідносин. Як слідує з роз`яснень постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 11), встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, і зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. В даному випадку суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити саме у зв`язку з їх недоведеністю. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» в особі філії «Волинського головного регіонального управління АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсною додаткової угоди до договору про іпотечний кредит слід відмовити у повному обсязі. Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача. Враховуючи ту обставину, що у задоволенні позову [PERSON] судом було відмовлено у повному обсязі, підстави для стягнення з відповідача на його користь судових витрат по справі відсутні. На підставі ст.ст. 15, 16, 203, 216 ЦК України,

Outcome: dismissed