Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

22 грудня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: Вільна профспілка залізничників України, про визнання незаконним та скасування наказу про відстрочення від роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на наступне. Позивач [PERSON] працював на посаді помічника машиніста в Акціонерному товаристві «Українська залізниця» Регіональна філія «Придніпровська залізниця» структурний підрозділ «Дніпровське моторвагонне депо» у м. Дніпро. З листопада 2021 року у позивача постійно вимагали на роботі медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. 09.12.2021 позивачу було вручено Наказ № 05/ос про відсторонення від роботи. Наказ мотивований тим, що у позивача відсутнє щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України, відповідач відсторонює позивача від його роботи. [PERSON] з вказаним наказом не згоден, у зв`язку з тим, що станом на дату винесення наказу, вакцинація від COVID-19 для працівників була добровільною. Відстороняючи позивача від роботи відповідач порушив його право на працю, а також його право на заробітну плату. На підставі викладеного позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ про відсторонення його від роботи та поновити його на роботі, зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідач АТ «Українська залізниця» проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві, в якому зазначив, що видаючи наказ про відсторонення від роботи позивача, відповідач діяв в межах та у спосіб визначений законодавством України. Відповідач вважає, що вимога позивача про поновлення на роботі є неналежним способом захисту прав відстороненого від роботи працівника, оскільки поновленню на роботі підлягають лише звільнені працівники. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2021 відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовну заяву в повному обсязі та просили її задовольнити, підтвердивши обставини, викладені в ній. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] працює в регіональній філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді помічника машиніста електропоїзда приміського та пасажирського руху дільниці експлуатації локомотивів (а.с.а.с. 12,13). Наказом Регіональної філії «Придніпровська залізниця» структурного підрозділу «Дніпровське моторвагонне депо» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 09.12.2021 № 05/ос [PERSON] відсторонено від роботи з 09.12.2021 без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о). Підстава: ст. 46 КЗпП, частина 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 р. № 1645-ІІІ, наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, пункт 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236, лист-ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 (а.с. 11). З вказаним наказом [PERSON] ознайомлений 09.12.2021. Суд, вирішуючи питання щодо вимоги позивача про визнання незаконним та скасування Наказу від 09.12.2021 № 05/ос про відсторонення від роботи [PERSON] , виходить із наступних норм права та мотивів їх застосування. Як визначено в\~ст. 46 КЗпП України\~відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Так, відповідно до ст. 10 Закону України "Про Основи законодавства України про охорону здоров`я" встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, серед яких зокрема передбачено: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Крім того, згідно з ч.ч. 1,2\~ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб"\~профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом МОЗ України від 04.10.2021\~\~№ 2153, відповідно до статті 10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я",\~статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267\~(в редакції\~постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики,\~\~затверджено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Згідно Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням до вказаного переліку увійшли окрім іншого увійшли підприємства, установи та організації, включені до\~Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. До вказаного Переліку входить АТ «Українська залізниця». Однак, сам\~наказ МОЗ України від 04.10.2021\~\~№ 2153\~не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (в подальшому Переліком). Обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, визначено відповідним Переліком, який підписаний Генеральним директором Директорату громадського здоров`я та профілактики захворюваності і який відповідно не уповноважений визначати окремі професії, виробництва та організації, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб. Тобто фактично обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2\~наказом МОЗ України від 04.10.2021\~\~№ 2153\~для певних професій, виробництв та організацій не визначена, а затверджено лише «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Відповідно ч. 1\~ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб"\~визначено, що лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Тобто фактично з прийняттям відповідного наказу правове регулювання та визначення тих профілактичних щеплень, які є обов`язковими не змінилось, а відтак відсторонення працівника, який і входить до переліку затвердженого\~наказом МОЗ України від 04.10.2021\~\~№ 2153\~є незаконним, оскільки саме до компетенції МОЗ України входить повноваження визначати Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, що відповідно і зобов`язує МОЗ самостійно визначати відповідні хвороби та інфекції. Вказаний висновок суду ґрунтується та тому, що згідно\~ст. 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. З метою забезпечення реалізації закріплених прав і свобод людини і громадянина Конституція України встановлює відповідні правові гарантії. Зокрема, в статті 43 Конституції України, передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання незаконним та скасування Наказу від 09.12.2021 № 05/ос про відсторонення від роботи [PERSON] , є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Посилання в оспорюваному наказі відповідача на п. 41-6\~постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236, зі змісту якої, серед іншого, вбачається, що керівникам слід забезпечити відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком за\~наказом МОЗ України від 04.10.2021 №2153\~та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до\~ст. 46 КЗпП України, ч. 2\~ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, не може будь- яким чином змінити процедуру відсторонення визначену п. 5 ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», оскільки дана Постанова КМУ є підзаконним нормативним актом, тобто має нижчу силу і не може змінювати правове регулювання визначене законом. Вирішуючи питання щодо вимоги позивача про поновлення його на посаді, суд приходить до наступного висновку. За змістом норми\~ст. 46 КЗпП України\~при відстороненні від посади трудові відносини, як і дія трудового договору не припиняються, при цьому працівник тимчасово не допускається до роботи. Таким чином, відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог про поновлення на роботі позивача [PERSON] . Суд, вирішуючи питання щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача виплатити йому невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, приходить до наступного висновку. Як визначено в ч. 1\~ст. 94 КЗпП України\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Судом було встановлено, що в період з 09.12.2021 - дня відсторонення від роботи позивача, останньому було призупинено виплату заробітної плати. Оскільки судом встановлено, що на порушення\~ст. 46 КЗпП\~роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП). Положення\~ст. 235 КЗпП України\~встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. У випадках стягнення на користь працівників середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи. Оскільки право позивача на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного Наказу від 09.12.2021 № 05/ос про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, а тому в даному випадку ефективним способом порушеного права буде зобов`язання відповідача виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, розрахунок якої має бути здійснено у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України щодо визначення середнього заробітку з моменту відсторонення по день фактичного допущення до роботи. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога позивача про зобов`язання відповідача виплатити йому невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню, тим самим суд задовольняє позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача судових витрат зі сплати судового збору керується ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач при подачі позову, в силу п. 1 ч. 1\~ст. 5 Закону України "Про судовий збір"\~був звільнений від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави, слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору. Окрім того, представником позивача надано клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, а саме за транспортні витрати, понесені представником позивача, та витрати на відрядження, харчування та фінансування інших власних потреб, понесених у зв`язку з відрядженням у межах території України, у розмірі 3209,62 грн. Дослідивши матеріали вказаного клопотання, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати понесені у зв`язку з прибуттям до Самарського районного суду м. Дніпропетровська, підтверджені документально, а саме у розмірі 316,50 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: partial