Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

16 липня 2021 року [PERSON] звернулася до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області з позовом до [PERSON] , в якому просить: -припинити право власності відповідача [PERSON] на автомобіль марки «Skoda Octavia A5», 2010 року виготовлення, визнавши право власності на автомобіль за позивачем із виплатою відповідачу з депозитного рахунку 90 849 грн 50 коп. грошової компенсації вартості його частки у спільному майні; -стягнути з відповідача 3 500 доларів США, що у перерахунку на гривневий еквівалент становить 95 480 грн, які перебувають на зберіганні відповідача; -стягнути 1/2 частину отриманих ним доходів, які відповідач витратив виключно на себе, не в інтересах сім`ї, що становить 124\~321,00 грн. Позов обґрунтований тим, що у період шлюбу сторони набули вищевказане майно, яке підлягає поділу між подружжям у рівних частках. Ухвалою судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 серпня 2021 року справу передано за підсудністю Деснянському районному суду м. Чернігова. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 вересня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 05.10.2021. 05.10.2021 підготовче засідання відкладене на 28.10.2021, у зв`язку з клопотанням представника відповідача. 28.10.2021 підготовче засідання відкладене на 15.11.2021, у зв`язку з клопотанням представників сторін. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.11.2021 клопотання представника позивача задоволено; витребувано у Національного агентства з питань запобігання корупції копії декларацій [PERSON] , 1993 року народження, за 2018 - 2020 роки; витребувано у Головного управління ДПС у Чернігівській області довідку про доходи [PERSON] , 1993 року народження за 2020 рік та грошові активи, які у нього перебувають у власності станом на 01.01.2021 (якщо такою інформацію володіє Головне управління ДПС у Чернігівській області); підготовче засідання відкладене на 06.12.2021, у зв`язку з клопотанням представника позивача. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 06.12.2021 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 11.01.2022. 11.01.2022 у судовому засіданні оголошено перерву до 27.01.2022 для подання доказів. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача позов визнав в частині виплати відповідачеві грошової компенсації за автомобіль, в іншій частині просив відмовити у задоволенні позову. Позивач та відповідач до суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи сповіщені, про причини неявки не повідомили. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 16.07.2021 розірвано шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 28.04.2018 Вертіївською сільською радою Ніжинського району Чернігівської області за актовим записом №01 (а.с. 114 т. 1). У період шлюбу сторони придбали автомобіль марки «Skoda Octavia A5», 2010 року виготовлення, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN № [NUMBER] . У відповідності до частини шостої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України), якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК 2947-14 щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Внесення позивачем на депозитний рахунок ТУ ДСА у Чернігівській області 90 849,50 грн в рахунок компенсації вартості спірного автомобіля підтверджується квитанцією № 65 від 13.11.2021. Отже, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог в частині поділу спірного автомобіля, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки «Skoda Octavia A5», 2010 року виготовлення, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN № [NUMBER] , стягнувши з неї на користь відповідача грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля в розмірі 90 849 грн 50 коп., які внесені позивачем на депозитний рахунок ТУ ДСА України у Чернігівській області згідно квитанції № 65 від 13.11.2021. Відповідно до частини першої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із частиною першою\~статті 61 СК України\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до\~статті 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою\~статті 65 СК України\~визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно із частиною 1 першою\~статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень частини першої та другої\~статті 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова\~позиція викладена\~у постанові\~Верховного Суду\~України від\~24\~травня 2017\~року у\~справі №\~6-843цс17,\~постановах Верховного\~Суду у\~складі колегії\~суддів Першої\~судової палати\~Касаційного цивільного\~суду від\~06\~лютого 2018\~року у\~справі №\~235/9895/15-ц,\~від 05\~квітня 2018\~року у\~справі №\~404/1515/16-ц,\~постанові Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~21\~листопада 2018\~року у\~справі № 372/504/17. За змістом пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК 2947-14, ч. 3 ст. 368 ЦК) 435-15, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Як убачається зі щорічних декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданих [PERSON] за 2018-2020 роки, у 2018 році у декларанта чи членів його сім`ї були відсутні об`єкти для декларування у розділі «Грошові активи», у 2019 році відповідач задекларував готівкові кошти у розмірі 5 000 доларів США, а у 2020 році 7\~000 доларів США. У відповідності до частини другої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» (у редакції від 04.03.2021) дані про об`єкт декларування, що перебував у володінні або користуванні суб`єкта декларування або членів його сім`ї, зазначаються в декларації, якщо такий об`єкт перебував у володінні або користуванні станом на останній день звітного періоду або протягом не менше половини днів протягом звітного періоду. У позовній заяві про розірвання шлюбу, поданій [PERSON] , він стверджував, що [PERSON] проживає окремо з лютого 2021 року. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки відповідачем у ході судового розгляду не надано доказів на підтвердження того, що накопичені у період шлюбу сторін та задекларовані відповідачем 7\~000 доларів США були витрачені у січні 2021 року в інтересах та на потреби сім`ї, суд доходить висновку про необхідність визнання цих коштів спільним сумісним майном подружжя та поділу їх порівну між сторонами у справі. Щодо вимоги позивача про стягнення з [PERSON] Ѕ частки від суми заробітку за 2020 рік (124\~321,00 грн) суд враховує, що [PERSON] , в порушення вимог статті 81 ЦПК України, не довела їх наявність ані станом на час припинення шлюбних відносин, ані на час розгляду справи, а також те, що спірні кошти були витрачені не на утримання сім`ї чи придбання майна, а тому у задоволенні позову в цій частині також слід відмовити, що відповідає правовому висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеному у постанові від 27.10.2021 у справі №615/408/16-ц (провадження № 61-15991св20). За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважала за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення. Правничу допомогу позивачеві надавало Адвокатське об`єднання «Адвокатська компанія «Гринь та партнери» на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги від 05.04.2021. Згідно квитанцій від 05.04.2021 № 0.0.2076521770.1 та від 12.04.2021 № 0.0.2084137691.1 [PERSON] сплатила адвокатському об`єднанню 10 000,00 грн за правничу допомогу (а.с. 48 т. 1). Правничу допомогу відповідачеві надавав адвокат Кравченко В.В. на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера від 11.10.2021 [PERSON] сплатив адвокату 8 000,00 грн за правничу допомогу (а.с. 190 т. 1). З урахуванням складності справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, принципів розумності та справедливості, суд вважає вказані витрати співмірними зі складністю справи та обсягом вищезазначених наданих адвокатами послуг, що є підставою для стягнення витрат на правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених вимог (61%) у сумі 6 100,00 грн з відповідача та у сумі 3\~120,00 грн з позивача (39%). Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог ((3\~159,71 грн 908,50 грн) х 61%). Крім того, відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Частка судового збору щодо спірного автомобіля складає 908,50 грн. Оскільки відповідач позов в цій частині визнав до початку розгляду справи по суті, враховуючи положення частини першої статті 142 ЦПК України суд вважає за можливе повернути [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви, а саме 454,25 грн, а також відповідно до вимог статті 141 ЦПК України стягнути з відповідача на її користь 454,25 грн у відшкодування сплаченого судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: partial