Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV, далі - Закону України «Про житлово-комунальні послуги»), статтею 1 якого врегульовано, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до статті 13 цього Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05.11.2001 відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . Відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі, що підтверджується довідкою №20904 від 12.05.2021 Відділу обліку проживання фізичних осіб КМР. Згідно з оборотно-сальдовою відомістю за період з 01.04.2013 по 31.07.2021 КВП «Краматорська тепломережа» КМР заборгованість відповідачів за послуги теплопостачання вказаний період складає 86 475,48 грн. (особовий рахунок № [NUMBER] ). У той же час судом встановлено, що відповідно до акту від 23.10.2003, який складений комісією у складі інспектора Краматорської тепломережи, заступника директора ПП «Станкострой», представником СЄЗ, обстеженням квартири відповідачів було встановлено, що опалювальні прибори у всіх кімнатах відключені від центральної системи опалення. Працездатність системи опалення по стоякам не порушена. Аналогічний акт складено 01.09.2008 і відповідно до нього, контролер Краматорської тепломережи, майстер ПП «Станкострой» підтвердили, що послуги центрального опалення до квартири відповідачів не надаються, показники теплових лічильників, не змінились, опалювальні прилади відсутні. Крім того, рішенням Краматорського міського суду від 01.09.2008 по справі №2-4353/2008 КВП «Краматорська тепломережа» КМР було відмовлено у задоволенні позову про стягнення заборгованості з тих самих відповідачів, так як суд встановив, що відповідачі з жовтня 2003 року не користуються послугами з опалення та гарячого водопостачання, що надає КВП «Краматорська тепломережа» КМР. Статтею 24 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач теплової енергії має право на вибір одного або декількох джерел теплової енергії чи теплопостачальних організацій, якщо це можливо за існуючими технічними умовами. Згідно ч.2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Відповідно до ч.6 даної статті Закону заборгованість власників квартир по укладених угодах, пов`язаних з утриманням будинку та оплатою комунальних послуг, стягується в судовому порядку. Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Системний аналіз положень ст. ст. 2, 9, 10, 189, 190 ЖК України дає підстави для висновку про те, що правовідносини, пов`язані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими і питання щодо належного виконання відповідних зобов`язань, житловим законодавством не регулюється. Натомість, відповідно до частини першої статті 1 ЦК України особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством. З огляду на те, що в процесі прийняття спеціального закону ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» зміни до ЦК України (відповідно до вимог ст. 4 ЦК України) Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акту цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч.1 та 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує громадянам як споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг). Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» (від 29 червня 2004 року №1906-IV), чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав (справи «Христов проти України», «Брумареску проти Румунії»). ЄСПЛ розкриває зміст принципу верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу. Однією з таких вимог є вимога про якість закону. Під законом тут мається на увазі положення нормативно-правового акта. По-перше, закон повинен бути доступним для розуміння, тобто містити зрозумілі й чіткі формулювання, які б дозволяли особі самостійно або за відповідної консультації регулювати свою поведінку. По-друге, він має бути передбачуваним, тобто таким, щоб особа могла передбачити наслідки його застосування. По-третє, закон повинен відповідати всім іншим вимогам верховенства права, зокрема з достатньою чіткістю встановлювати межі дискреційних повноважень, наданих суб`єктам владних повноважень, і спосіб їх здійснення. Це необхідно, щоб особа була захищеною від свавілля суб`єктів владних повноважень (п. 27 рішення ЄСПЛ у справі «Круслен проти Франції» від 24 квітня 1990 року). Ще однією вимогою принципу верховенства права є захист від свавілля, тобто втручання суб`єктів владних повноважень у права людини повинно підлягати ефективному контролю. Щонайменше це має бути судовий контроль, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури. Держава також повинна забезпечувати наявність достатніх та ефективних гарантій проти зловживань (п. 55 Рішення у справі «Класе та інші проти Німеччини» від 6 вересня 1978 р.). На момент відключення квартири відповідачів від центрального опалення (жовтень 2003 року) була чинною Постанова Кабінету Міністрів України №1497 від 30 грудня 1997 року «Про затвердження Правил надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення», яка надавала право споживачу відмовитися від послуги та відключитися від системи центрального опалення, однак чинним на той час законодавством не було передбачено чіткого механізму та порядку відключення споживача від централізованого опалення. Слід звернути увагу, що Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого опалення був прийнятий значно пізніше, 22.11.2005 року. Позивач є підприємством, яке надає послуги з теплопостачання. Відповідачі фактично такі послуги від позивача не отримують з жовтня 2003 і відповідно, такими не користуються, а відтак позивач не надавав відповідачам послуг з теплопостачання, жодних витрат на такі послуги не поніс, тому відповідачі не проводили оплату за не надані послуг за спірний період. Таким чином, відповідачем вживалися необхідні заходи щодо законного відключення від центрального опалення, тому, з огляду на викладене, суд приходить до переконання, що дії відповідача по відключенню від центрального опалення за своїм змістом та характером не були самовільними. Крім цього, суд зважає на те, що змінивши систему опалення та здійснивши відключення від мереж централізованого опалення Відповідачі, як власники квартири, переобладнали систему опалення, що не призвело до розбалансування внутрішньо будинкової системи опалення, не погіршило роботу системи загалом та права інших мешканців будинку. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за послуги теплопостачання слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed