Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Давидівобрідської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Бериславського (Великоолександрівського) району Херсонської області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі з стягненням невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи. Вимоги позову мотивує тим, що вона працює в Давидівобрідській школі І-ІІІ ступенів Великоолександрівського району Херсонської області з 01.09.2005 року. На початку листопада 2021 року відповідачем було грубо порушено її конституційне право на роботу, у неї незаконно вимагали на роботі медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та обмежували її права щодо повноцінної роботи у виконанні покладених на неї обов`язків та наданих прав, передбачених колективним договором та законодавством про працю. 05.11.2021 року уповноваженим представником відповідача їй було вручено Наказ про відсторонення від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за підписом директора школи з 08 листопада 2021 року. Ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між позивачем та уповноваженою особою відповідача, такого зобов`язання з її сторони немає, так як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення її з роботи з підстав відсутності вищевказаного щеплення. Виключно Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлюється перелік обов`язкових щеплень, і цим законом щеплення від COVID-19 не встановлено, як обов`язкове. Крім того, ст. 46 Кодексу законів про працю України та іншими законами України не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи з підстав відсутності у нього щеплення від COVID-19. Тому наказ відповідача є незаконним та підлягає скасуванню в судовому порядку. Крім того, просить суд стягнути невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи в сумі 13209,85 грн. та витрати на правову допомогу. Директором Давидівобрідської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Бериславського (Великоолександрівського) району Херсонської області надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Наказ про відсторонення позивача від роботи грунтується на чинному законодавстві України, дії відповідача щодо відсторонення позивача від виконання професійних обов`язків є послідовними, законними та обгрунтованими, виконаними примусово, оскільки вона не надала ні документу на підтвердження повного курсу вакцинації, ні сертифікату на підтвердження вакцинації від COVID-19 однією дозою однодозної вакцини або двома дозами дводозної вакцини, ні негативного результату тестування методом полімерної ланцюгової реакції або одужання особи від зазначеної хвороби, а ні медичного висновку про наявність протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19. Конституційне право позивача на роботу не порушено, оскільки остання з роботи звільнена не була та має право повернутися до праці за умови надання відповідних документів про вакцинацію. Не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я колективу навчального закладу над обмеженнями на працю конкретного працівника. При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються, однак працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків. Тому вимога про поновлення на роботі є необгрунтованою. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала в межах і з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечує проти задоволення позовних вимог за їх недоведеністю. Заслухавши сторони, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приймає до уваги наступне. За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно зі ст.ст. 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно зі ст.ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Судом встановлено, що [PERSON] працює на посаді вчителя світової літератури Давидовобрідської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] . Наказом директора Давидовобрідської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 59 від 05.11.2021 року [PERSON] відсторонено від роботи 08 листопада 2021 року без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19 до фактичного здійснення щеплення хоча б однією дозою, але не пізніше дії карантину, або наявності абсолютних протипоказань відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 р. № 595. Підставою для видання наказу є копія наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153 iз списком ознайомлених; повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 [PERSON] від 29 жовтня 2021 року. В наказі відповідач посилається на ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153 . Права і свободи людини і громадянина є природними та невід`ємними, надані їй від народження, визнаються найвищою цінністю. Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Трудові відносини в Україні врегульовані КЗпП України. Статтею 21 КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я. Статтею 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений статтею 46 Кодексу, не є виключним; положення цієї статті передбачають можливість його розширення, проте лише актами законодавства України. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Однак в даному переліку не міститься посилання на обов`язкове щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Згідно з частиною 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Отже, цією нормою передбачено запровадження обов`язкових профілактичних щеплень проти інших відповідних інфекційних хвороб, проте виключно в порядку, встановленому законом. Частинами третьою, четвертою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлено, що в разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Аналіз наведених положень статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» дає підстави для висновку, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань. Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу, передбачено, що керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій повинні забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 ; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу"; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 р. за № 1306/36928. Пунктом 3 Наказу МОЗ № 2153 до переліку осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 віднесено працівників закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії (стаття 8). Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване статтею 43 Конституції, належить до основних прав і свобод людини та громадянина. Пунктом 1 статті 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. Отже, суд приходить до висновку, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ. Згідно зі статтею 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, і лише до її повноважень віднесено прийняття законів. Відповідно до пункту 2 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, але цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав. Частинами другою, третьою, шостою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує цей закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. Оскільки рішення про відсторонення працівників прийнято у формі Постанови КМУ та в спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції , суд приходить до висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Постанови КМУ та необхідність вирішення спору на підставі норм статей 43, 92 Конституції, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19. В Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.01.2021 року № 2361 «Вакцини проти Covid-19: етичні, юридичні та практичні міркування» зазначено: - п.7.3.1 забезпечити, щоб громадяни були поінформовані про те, що вакцинація не є обов`язковою і що ніхто не зазнає політичного, соціального чи іншого тиску на вакцинацію, якщо вони цього не хочуть; - п. 7.3.2 забезпечити, щоб ніхто не піддавався дискримінації у зв`язку з тим, що він/вона не був вакцинований, через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися. Крім того, дослідженням матеріалів цивільної справи з`ясовано, що при виданні оскаржуваного наказу від 05.11.2021 № 59 щодо відсторонення [PERSON] від роботи всупереч положенням ч. 1 ст. 8 Конституції України не було дотримано принципу правової визначеності, котрий є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, зокрема: -за оскаржуваним наказом [PERSON] відсторонена від роботи як вчитель зарубіжної літератури, української мови та літератури, але її посада згідно трудової книжки є вчитель світової літератури, у справі відсутні дані та докази, що назва обійманої позивачем посади змінювалася; -в наказі про відсторонення не вказано відомості щодо категорії працівників, до якої віднесена посада [PERSON] , з посиланням на певний пункт Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153, на який є посилання як мовбито на підставу відсторонення; -за наказом про відсторонення мова йде про відсутність щеплення від COVID-19, але немає відомостей про гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену саме коронавірусом SARS-CoV-2. Враховуючи всі встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що підлягають задоволенню в частині визнання неправомірним та скасування наказу № 59 від 05.11.2021 «Про відсторонення від роботи [PERSON] », винесений директором Давидівобрідської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів. У задоволенні позовної вимоги про поновлення [PERSON] на роботі необхідно відмовити через безпідставність, оскільки суду не надано будь-яких доказів про звільнення вчителя світової літератури [PERSON] із займаної посади. Щодо позовної вимоги в частині невиплати заробітної плати за час відсторонення від роботи позивача, то слід звернути увагу на наступне. Статутом Давидівобрідської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, затвердженим рішенням Великоолександрівської селищної ради Великоолександрівського району Херсонської області восьмого скликання № 119 від 31.12.2020 року, визначено, що Давидівобрідська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів є юридичною особою, має штамп, печатку, ідентифікаційний номер та право на відкриття власного рахунку в органах казначейства, є неприбутковою організацією (п. 1.5). Засновником закладу освіти є Великоолександрівська селищна рада. Органом управління закладом освіти є відділ освіти, культури, молоді та спорту Великоолександрівської селищної ради, згідно наданих повноважень (п. 1.6). Управління Давидівобрідською ЗОШ І-ІІІ ступенів здійснюється засновником (п. 5.1). Фінансування закладу освіти здійснюється за рахунок коштів бюджету засновника та інших джерел, незаборонених чинним законодавством (п. 7.5). Отже, Давидівобрідська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів не є належним відповідачем в частині позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи. Згідно ч. 2 ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Відповідно до п. 3 ч. 5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Клопотання до суду про залучення до участі у справі співвідповідача, позивачем подано не було. Крім того, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У зв`язку з тим, що з часу відсторонення 08.11.2021 позивач не виконує роботу, передбачену трудовим договором та посадовою інструкцією, виконання її обов`язків покладено на іншу особу, у відповідача, як роботодавця, відсутні будь-які законні підстави для виплати їй заробітної плати. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення із відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи. Щодо розподілу судових витрат, суд приходить до наступних висновків. Оскільки позивач судовий збір не сплачувала, відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», судовий збір необхідно віднести на рахунок держави. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ст. 79 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать в т.ч. витрати на правову допомогу. Документально підтвердженими судовими витратами є витрати на правову допомогу в розмірі 6 500 грн. 00 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial