Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

У лютому 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом виселення обґрунтовуючи позов тим, що згідно договору дарування від 27 вересня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу Білоус Н.В. його батькові [PERSON] належав житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] . Вказує, що [INFO] його батько помер і після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов вищевказаний будинок. Спадкоємцями першої черги за законом являється він та його сестра [PERSON] . Заочним рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 21 лютого 2018 року йому визначено додатковий строк для прийняття спадщини. 03.04.2018 року приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу Трошиною С.А. заведено спадкову справу до майна померлого [PERSON] . На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.05.2018 року він набув у власність будинок по [ADDRESS] , але на теперішній час він не може користуватися та розпоряджатися належним йому спадковим майном, в зв`язку з тим, що в ньому проживає [PERSON] та її син [PERSON] . Його вимоги до відповідачів виселитися з будинку залишилися без задоволення. Натомість, [PERSON] звернулась з позовом до суду про визнання угоди купівлі продажу житлового будинку з надвірними будівлями дійсною та визнання права власності на житловий будинок. Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10.09.2018 року у цивільній справі №383/960/17 було частково задоволені позовні вимоги [PERSON] про визнання угоди дійсною та визнання права власності на житловий будинок. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 16.01.2019 року рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області про визнання угоди дійсною та визнання права власності на житловий будинок скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволені позову [PERSON] . Отже, відповідачами порушується його право власності, що полягає в зайнятості ними належного йому житлового будинку. На цій підставі він змушена звернутися до суду з позовною заявою про усунення перешкод в користуванні житловим будинком та виселення. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20.02.2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 26.03.2019 року задоволено клопотання представника відповідача - адвоката Мельник О.В. та залучено Орган опіки та піклування Бобринецької міської ради Кіровоградської області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14.07.2020 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті справу. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 23.02.2021 року зупинено провадження у справі. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10.09.2021 року клопотання представника позивача - адвоката Гури К.В. задоволено та поновлено провадження у справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві та просив суд задовольнити їх повністю. Також надав до суду відповідь на відзив у якій вказав, що постановою Кропивницького апеляційного суду від 16.01.2019 року встановлено, що відповідно до ст.227 ЦК УРСР (1963 року) передбачала, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально засвідчений. За ч.2 ст.47 ЦК УРСР (1963 року) якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі на вимогу сторони, що виконала угоду, визнати її дійсною. У цьому випадку наступне нотаріальне оформлення угоди не потрібно. Тобто, дана норма права звільняє сторону від нотаріального посвідчення правочину, в разі недобросовісного виконання іншою стороною його умов. В такому випадку право власності у особи виникає за наслідками укладеної угоди, яка по закону має бути укладена у письмовій формі. [PERSON] вчиняючи дії щодо майна, яке в силу Закону, їй не належить, мала б передбачити наслідки своїх дій щодо спірного майна та не здійснювати будь-яких перебудов та реконструкції будинку. Тобто, відповідачка, здійснюючи переобладнання та реконструкцію будинку, діяла самовільно. Таким чином, посилання відповідача, на тривале володіння та здійснення поліпшення майна, як підставу виникнення власності є не спроможним та таким, що не заслуговує на увагу суду. Будь яких доказів на правомірність здійснення дій щодо спірного будинку відповідачем до суду не надано. На цій підставі просить суд відмовити в задоволені даного позову (а.с.52-56). Представник позивача - адвокат Гура К.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві, також надав заяву про слухання справи за його відсутності та відсутності позивача (а.с.72). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог у повному обсязі та просила суд відмовити в задоволені позову повністю. Представник відповідача - адвокат Мельник О.В. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог та просила суд відмовити в їх задоволення подавши до суду відзив обґрунтовуючи його тим, що відповідачка та її неповнолітній син [PERSON] , [INFO] з 2003 року постійно проживають у спірному будинку за адресою: [ADDRESS] так як купили його у батька позивача, коли ще той був живий, але не посвідчили нотаріально договір купівлі-продажу з вини останнього. Вказує, що за власний кошт побудувала гараж, сарай, туалет та душову, встановила новий бетонний паркан, заклала новий фундамент під перебудову будинку, установила централізоване водопостачання, відремонтувала ємність для питної води та водонапірну система, в будинку нею зроблено капітальний та декілька поточних косметичних ремонтів, в тому числі ремонт фасаду, встановлено газовий котел та проведено до нього труби централізованого опалення будинку, змінено електропроводку, проведено утеплення фасаду, встановлено металопластикові вікна. Окрім цього, на протязі всього часу відповідачем та її родиною сплачувалися всі комунальні платежі. Фактично вона здійснила перебудову даного будинку, який на сьогоднішній день повністю модернізований, пристосований до комфортного життя родини де вони разом із неповнолітнім сином проживали зі згоди колишнього власника [PERSON] , якому даний будинок належав на підставі договору дарування від 27.09.2000 року. Даний будинок для них є єдиним житлом, а задоволення даного позову позбавить відповідача та її неповнолітнього сина єдиного місця проживання (а.с.30-33). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Орган опіки та піклування Бобринецької міської ради Кіровоградської області, в судовому засіданні вказала, що заперечує проти виселення неповнолітнього [PERSON] з домоволодіння. Також вказала, що власник надав згоду на реєстрацію в домоволодінні неповнолітнього разом з його матір`ю, а тому позов не підлягає задоволенню. Суд, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.05.2018 року, зареєстровано в реєстрі за №518, [PERSON] набув у власність житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належного спадкодавцю [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого 27.09.2000 року приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу Білорус Н.В., за реєстром №3592 (а.с.7). Постановою Кропивницького апеляційного суду від 16.01.2019 року у справі №383/960/17 апеляційна скарга [PERSON] задоволена частково. Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10.09.2018 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання угоди дійсною та визнання права власності на житловий будинок скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволені позову [PERSON] (а.с.8). Постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №383/960/17 постанову Кропивницького апеляційного суду від 16.01.2019 року залишено без змін (а.с.110-112). Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29.07.2021 року у справі №383/156/21 у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу укладеним відмовлено повністю (а.с.13-16). Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Бобринецького районного управління юстиції Кіровоградської області від 19.07.2004 року (а.с.40). Згідно довідки КЗ «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №5» Бобринецької міської ради №17 від 05.03.2019 року дана [PERSON] в тім, що він дійсно навчається в 9-В класі КЗ Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №5» Бобринецької міської ради (а.с.39). Факт проживання з 25.02.2005 року по теперішній час [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданою Бобринецькою міською радою Кіровоградської області від 05.03.2019 року за №397 (а.с.43). Довідкою про реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] виданою Бобринецькою міською радою Кіровоградської області від 05.03.2019 року за №396 встановлено, що остання зареєстрована з 09.04.2004 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] (а.с.44). З Довідки Бобринецької міської ради Кіровоградської області від 05.03.2019 року за №640 встановлено, що [PERSON] , [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , до складу сім`ї входить її син - [PERSON] , [INFO] (а.с.45), даний факт також підтверджується викопіюванням з Домової книги (а.с.46-48). В судовому засіданні допитано свідка [PERSON] , яка суду показала, що будинок за адресою: [ADDRESS] знає приблизно років 70, так як проживає по сусідстві. [PERSON] в даному будинку проживає приблизно з 2003 року, до неї в ньому проживав [PERSON] , який після заселення в даний будинок зробив з нього руїну. Потім він даний будинок продав [PERSON] , та купив собі інший будинок, про це знає від нього особисто. Після вселення [PERSON] в даний будинок вона відремонтувала покрівлю, поміняла вікна, двері, утеплила даний будинок. Відповідачка постійно проживає в даному будинку разом зі своїм сином [PERSON] , який народився в даному будинку. Вказує, що [PERSON] не має іншого будинку для проживання. В судовому засіданні допитано свідка [PERSON] , яка суду показала, була знайома з [PERSON] , оскільки проживала по сусідству. Вказує, що [PERSON] купила будинок за адресою: [ADDRESS] в [PERSON] приблизно в 2003 році. При купівлі даного будинку він був у поганому стані, відповідачка його утеплила, зробила огорожу. Відповідачка в даному будинку проживає постійно по теперішній час. [PERSON] не заперечував факт проживання в даному будинку [PERSON] .. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з цим, згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Аналогічна правова позиція висвітлена в постанові Верховного суду від 15 січня 2020 року у справі №754/613/18-ц. Оскільки відповідач [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] проживають в будинку за адресою: [ADDRESS] з 2003 року з волі власника будинку, тому, з врахуванням встановлених обставин, тривалий час проживання відповідачів у спірному будинку, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірний будинок житлом відповідачів в розумінні статті 8 Конвенції. [PERSON] знав, ще до набуття права власності на будинок, що у ньому проживає відповідач з її неповнолітнім сином, а отже, він мав можливість з`ясувати у неї підстави такого проживання, а також дізнатися про її наміри щодо подальшого проживання у вказаному будинку або про її відмову від свого права та готовність звільнити будинок у такому випадку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла. Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів від 07.03.2019 року за №158863903, вбачається, що за вказаними параметрами запиту щодо [PERSON] відомості відсутні (а.с.38). Рішення про виселення відповідачки з спірного житлового будинку не збалансовує належним чином інтереси [PERSON] , як власника та [PERSON] , у якої єдиним житлом є спірний будинок, та в якому вона зареєстрована і проживає вже понад 19 років. Виселення її з житла без надання іншого житлового приміщення за встановлених обставин у справі неможливе, оскільки таке втручання у право відповідача на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, не переслідуватиме легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Аналогічна висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22.12.2021 року у справі №581/489/20. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна (частина четверта статті 29 ЦК України). Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Неповнолітній [PERSON] , [INFO], був зареєстровані в спірному будинку з 2005 року. Підстава його реєстрації у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув право користування цим житлом на законних підставах. Верховним Судом у постановах від 04 липня 2018 року у справі №711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження № 61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17 (провадження № 61-31119св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19) викладено правовий висновок про те, що малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. На поважність причин не проживання дитини не впливає і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. За правилами статтей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи позивач, [PERSON] , зареєстрований та проживає за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] , тобто має інше житло, на відміну від відповідачів, у яких єдиним житлом є спірний будинок за адресою: [ADDRESS] . Оскільки позивач, отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на спірний будинок, тобто безоплатно набувши у власність майно, знав про проживання в ньому відповідача та її неповнолітнього сина, яка не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено, шляхом усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом виселення відповідачів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №754/613/18-ц. Враховуючи вищевикладене та те, що відповідачі тривалий час, близько 19 років, проживають у спірному будинку не маючи іншого житла, співвідповідач [PERSON] є неповнолітнім, а його мати - відповідачка [PERSON] сплачує витрати на утримання будинку за адресою: [ADDRESS] та інші обов`язкові платежі, тобто вони мають тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом, тому суд вважає позов про їх виселення необґрунтованим, оскільки буде мати місце втручання у право на повагу до житла, тому відмовляє у його задоволені у повному обсязі. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду в сумі 768,40 грн., в силу ч.1 ст.141 ЦПК України, покладається на позивача.

Outcome: dismissed