Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовом про стягнення з [PERSON] суми основного боргу у розмірі 55 704,66 грн. В обґрунтування позовну зазначила, що у 2013 році [PERSON] отримала у спадок від померлого чоловіка грошові кошти у вигляді вкладів, які зберігалися у відділенні №7 Маріупольської філії ПАТ КБ «Приватбанк» в розмірі 61704,66 грн. Відповідач [PERSON] є працівником того відділення банку. Завжди була привітна і чуйна до сім`ї позивачки. Після смерті чоловіка [PERSON] , дізнавшись про самотність позивачки, яка залишилась без чоловіка, запропонувала їй віддати грошові кошти, а [PERSON] докладе свої кошти і купить будиночок або квартиру, в якому вони будуть жити разом, та вона буде доглядати за позивачкою. Незважаючи на досягнуту домовленість, відповідачка взяті на себе зобов`язання не виконала, що спричинило порушення прав та виникнення збитків. Позивачка звернулася до [PERSON] за поверненням коштів, але відповідачка в червні та серпні 2020 року повернула лише 6000,00 грн., а решту суми не повернула. На момент звернення до суду з позовом сума боргу складає 55 704,66 грн., який позивачка, посилаючись на статті 1049, 1050 ЦК України, просить стягнути в судовому порядку. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, вказувала, що в 2013 році після смерті чоловіка та отримання коштів у спадщину вона передала відповідачці грошові кошти в сумі 60 000,00 грн. для купівлі їй будинку. В 2020 році позивачка попросила повернути кошти, на що відповідачка погодилась та пообіцяла частинами повертати борг. За цей час повернула 6000,00 грн. Залишок коштів просила стягнути в судовому порядку. Представник позивачки адвокат Лещенко О.Д. також підтримала позовні вимоги. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, зазначивши, що перебувала у дружніх стосунках із позивачкою. Після смерті чоловіка позивачки остання отримала грошові кошти з депозиту та за усною домовленістю подарувала їх [PERSON] в сумі 60 000,00 грн. Будь-яких розмов за покупку будинку між ними не було. Із [PERSON] перебувала в дружніх стосунках, обслуговувала її в банку, допомагала сплачувати комунальні послуги, купувати продукти харчування, поповнювала мобільний телефон. Позивачка приходила до них у гості, просила доглядати за нею. Після пред`явлення грошової вимоги з боку [PERSON] відповідачка добровільно віддала 6 000,00 грн., надавши їй добровільну матеріальну допомогу в зазначеному розмірі. Більшу частину подарованих коштів відповідачка витратили на [PERSON] . Також відповідачка надала письмовий відзив, в якому вказала, що за своїми правовими ознаками домовленість, про яку вказує позивачка, більше схожа на правовідносини договору довічного утримання (догляду), а ніж на правовідносини позики, тому вважає, що позивач помиляється щодо характеру правовідношень, які виникли у сторін в 2013 році. Звертає увагу, що позивачкою не надано жодного доказу, який би свідчив про надання [PERSON] згоди на укладання будь-якої угоди (позики або договору довічного утримання). Після отримання в дар грошових коштів в сумі 60 000,00 грн. сторони підтримували тісний зв`язок. Жодних грошей більше, ніж за 6 років, позивачка не вимагала та не просила повернути їх подаровані кошти. Починаючи з літа 2020 року, вона почала вимагати від відповідачки кошти, подаровані нею раніше. Не маючи бажання ускладнювати ситуацію з позивачем, враховуючи її похилий вік та можливість деяких розумових відхилень, відповідачка вирішила добровільно допомогти їй та надала 6 000,00 грн. З моменту передання коштів пройшло більше 6 років. Тому, посилаючись на положення статей 256, 261 ЦК України, просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у позові. Представник відповідачки адвокат Куцобін Г.А. проти позовних вимог заперечував з підстав, зазначених вище. Суд, вислухавши сторони та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України). Згідно з частиною 2 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що 29 жовтня 2013 року [PERSON] отримала у спадок від [PERSON] , який помер [INFO] , грошові кошти, що перебували на депозитному вкладі, в сумі 61 704,6 грн., 0,17 грн., 1704,65 грн. та 200,55 грн., що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 29.10.2013р. Наприкінці 2013 року позивачка передала відповідачці в дар грошові кошти в сумі 60 000,00 гривень. Фактична передача зазначених коштів в розмірі 60 000,00 грн. підтверджується поясненнями обох сторін спору та заявами по суті справи. Вказані обставини суд вважає такими, що не підлягають доказуванню додатковими доказами, в силу положень частини 1 статті 82 ЦПК України, адже були визнані обома сторонами спору. Передача більшої суми, про яку заявлено в позові - 61 704,66 грн., позивачкою не доведено та відповідачем не визнано, а тому суд вважає підтвердженою належними доказами лише передачу коштів в сумі 60 000,00 гривень. В листопаді 2020 року позивачка зверталась до правоохоронних органів із заявою про повернення переданих [PERSON] коштів та надання їй допомоги в цьому питанні. За фактом її звернення в рамках Закону України «Про звернення громадян» працівниками поліції - Центральним відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області була проведена перевірка, відібрані пояснення від [PERSON] , відповідно до яких остання повідомила про факт отримання коштів від [PERSON] грошових коштів в сумі 60 000,00 грн. та повернення в серпні та вересні 2020 року частини грошових коштів в сумі 4000,00 та 2000,00 гривень. Залишок грошових коштів [PERSON] пообіцяла повернути частинами по 2000,00 грн. Від заборгованості перед [PERSON] вона не відмовлялась. Листом керівника Центрального відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 27.11.2020 року за результатами проведеної перевірки [PERSON] повідомлено про необхідність звернення до суду за відшкодуванням матеріальних збитків та стягнення грошових коштів з [PERSON] . В судовому засіданні також були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] пояснила, що працює керівником відділення №63 в АТ КБ «Приватбанк». В період з 2014 по 2019 рік [PERSON] також працювала в її відділенні та обслуговувала фізичних осіб. [PERSON] знає як клієнтку банку, яка неодноразово в 2019 році приходила до [PERSON] та вимагала повернути належні їй грошові кошти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в 2019 році приходив до своєї дружини на роботу та чув, як конфліктують [PERSON] та [PERSON] з приводу повернення грошових коштів. Свідок добровільно вирішив допомагати позивачці звертатися до правоохоронних органі та до суду для повернення коштів. Будь-яких інших належним та допустимих доказів сторонами надано не було. Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступних положень законодавства. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Усно, відповідно до статті 206 ЦК, можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, документальний зміст правочину є невід`ємним елементом письмової форми договору, а наявність в угоді всіх суттєвих умов має підтверджувати дійсні наміри та волевиявлення учасників правочину. У випадку, коли сторона чітко не виявляла свою волю до вчинення правочину, не відобразила вид та умови договору у встановленій законом формі (письмовій), до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). У разі ж, якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Форма договору позики передбачена статтею 1047 ЦК України, відповідно до якої договір позики має бути укладений у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Виходячи із вказаних положень закону для укладення договору позики передбачена письмова форма договору, яку в даному випадку сторонами дотримано не було, та письмових доказів його укладення, в тому числі письмової розписки, позивачем не надано, що свідчить про недотримання всіх обов`язкових умов для волевиявлення його сторін та не укладення такого договору в цілому. Таким чином позивачка не довела факт укладення у належній формі договору позики та наявність договірних зобов`язань відповідача за подібним договором. Стосовно доводів відповідача про дарування грошових коштів в сумі 60 000,00 грн. слід відзначити наступне. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. (ч.1 ст.718 ЦК). Форма договору дарування закріплена в статті 719 ЦК України, відповідно до частини 5 договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про валюту і валютні операції» № 2473-VIII від 21.06.2018р. передбачено, що до валютних цінностей належить - національна валюта (гривня), іноземна валюта та банківські метали. Виходячи із вказаних положень закону, для укладення договору дарування валютних цінностей, в тому числі в національній валюті на суму 60 000,00 гривень, що перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, встановлено обов`язковість письмової форми з нотаріальним посвідченням. Натомість відповідач не надала до суду жодних належних доказів укладення такого договору дарування у встановленій законом формі, а тому такий договір вважається неукладеним. Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, обидві сторони спору не довели достатніми і допустимими доказами фактів укладення у належній формі жодних із цивільних договорів (позики або дарування), на які вони посилаються у своїх заявах по суті справи. Тобто сторонами не доведено та судом не встановлено оформлення у належній формі між сторонами спору договірних (зобов`язальних) правовідносин, а тому будь-яких прав та обов`язків за такими договорами у сторін не виникло. Натомість факт передачі коштів від позивачки до відповідача в сумі 60 000,00 грн. та часткове повернення таких коштів відповідачкою в сумі 6 000,00 грн. судом вважається встановленою обставиною, виходячи із пояснень та заяв по суті спору. Вирішуючи питання щодо правової природи таких коштів та їх долі, суд керується відсутністю правової підстави для їх передачі позивачкою та положеннями глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави». Частиною 1 ст. 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Отже, згідно з частиною 1 ст. 1212 ЦК України виникнення зобов`язання із безпідставного збагачення передбачає одночасне настання таких умов: - набуття або збереження майна, тобто особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння; - таке набуття або збереження майна відбувається за рахунок іншої особи, тобто внаслідок втрати або недоотримання цього майна іншою особою - потерпілим; - відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок потерпілого. У ч. 2 ст. 1212 ЦК України передбачено, що зобов`язання із безпідставного набуття (збереження) майна виникає незалежно від того, що стало причиною збагачення набувача: його діяння, діяння потерпілого, інших осіб, подія. Частина 3 ст. 1212 ЦК України поширює дію положень про безпідставне збагачення на відносини, що регулюються іншими положеннями ЦК України, зокрема, на випадки виконання зобов`язання однією із сторін: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналогічні положення (п.1 ч.3 ст.1212 ЦК) застосовуються до повернення виконаного за неукладеним правочином. Згідно з частиною 1 статті 1213 ЦК набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Таким чином, передача позивачкою майна у вигляді грошових коштів в сумі 60 000,00 грн. та утримання (збереження) їх відповідачкою відбулось за неукладеними правочинами, тобто без достатньої правової підстави, і такі кошти є безпідставно набутим майном, які відповідачка зобов`язана повернути потерпілому в повному обсязі. З огляду на те, що відповідачка в серпні та вересні 2020 року вже повернула частину грошових коштів в сумі 6000,00 грн., тому залишок безпідставно набутого майна становить 54 000,00 грн. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 5 червня 2018 року у справі N 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц. Крім цього, суд не погоджуючись із правовими підставами позову та запереченнями відповідача, зобов`язаний надати вірну правову кваліфікацію відносинам сторін. Так, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів особи, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо правових підстав отримання спірних коштів (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19)). При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Суд зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. (Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої палати Верховного суду у справі № 917/1739/17 від 04 грудня 2019 року). Враховуючи вказані положення та підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, а також заперечення відповідача, суд доходить висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положення глави 83 ЦК України та стягнення з відповідачки на користь позивача безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 54 000,00 гривень. Щодо застосування строку позовної давності, про яке у відзиві просила відповідачка, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом, позивачка в кінці 2013 року передала відповідачці грошові кошти в сумі 60 000,00 грн. для вирішення її житлового питання, придбання спільного будинку та догляду за позивачкою. З відповідачкою вони перебували у дружніх стосунках та всі роки остання їй надавала всіляку допомогу. Лише в 2019 році позивачка почала вимагати повернення коштів, що підтверджено показами свідків, оскільки відповідачка не виконала обіцяні послуги. Також в літку 2020 року відповідачка повернула частину коштів в сумі 6000,00 грн. Згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Аналіз положень статті 261 ЦК України свідчить, що визначальним моментом для початку перебігу позовної давності є день, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Із наявних обставин справи вбачається, що при передачі позивачкою грошових коштів відповідачу в кінці 2013 року для вирішення її житлового питання, придбання спільного будинку та догляду за позивачкою не було обговорено чітких строків таких послуг, а стосунки між сторонами весь цей час були дружніми, та спору з приводу грошових коштів не виникало, що свідчить про ненастання того моменту, коли у [PERSON] могли виникнути думки про порушення її майнових прав. І лише влітку 2019 року між сторонами виникли суперечки, та вона почала пред`являти вимоги про повернення коштів, які не були добровільно виконані відповідачкою. Тобто лише з літа 2019 року позивачка повинна була усвідомити про порушення її прав та необхідність судового захисту, а відтак строк позовної давності розпочав свій перебіг лише з вказаного часу. Із позовом до суду позивачка звернулася 11.02.2021 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Більше того, при визначенні строків позовної давності слід врахувати, що відповідачка влітку 2020 року добровільно повернула позивачці двома частинами 6000,00 грн., та в письмових поясненнях працівникові поліції підтвердила наявність заборгованості та намір повернути її частинами в найближчий час. Отже такі дії з боку відповідачки, попри її заперечення про надання допомоги, також можуть бути розцінені як фактичне визнання нею свого боргу в сумі 60 000,00 грн., частину з яких вона добровільно повернула позивачу. Згідно з частинами 1, 3 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. З огляду на вказані положення цивільного законодавства у зв`язку із вчиненням відповідачкою влітку 2020 року дій з добровільного повернення частини боргу в сумі 6000,00 гривень, та враховуючи письмові матеріали справи і надані пояснення, суд вважає, що строки позовної давності були перервані вчиненням відповідачкою дій з визнання нею свого боргу в сумі 54 000,00 грн., та після переривання перебіг позовної давності розпочався заново. За таких обставин строки позовної давності за пред`явленими позовними вимогами не сплинули. З урахуванням цього позовні вимоги позивачки є доведеними, частково та підлягають задоволенню в сумі 54 000,00 гривень. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, судові витрати по справі, що складаються з витрат по сплаті судового збору в розмірі 880,12 грн. (908,00 грн. х 96,93%/100), від сплати яких позивачка була відстрочена, суд вважає необхідним стягнути їх з відповідача на користь держави.

Outcome: partial