Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.08.2019 рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 28.11.2016 та Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 23.01.2017 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Позивач [PERSON] звернувсь до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що передав грошові кошти в розмірі 24500 доларів США та 3200 Євро [PERSON] . На підтвердження факту отримання грошових коштів у вказаній сумі відповідач власноручно написав розписку від 12.05.2015 та зобов`язався повернути отримані кошти до 12.05.2016 р. Проте, відповідач кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. З врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 13.04.2020, які надійшли до суду 15.07.2020 ( Т.3 а.с.36-41), позивач [PERSON] просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 24500 доларів США в гривневому еквіваленті на день платежу, 3200 Євро в гривневому еквіваленті на день платежу, три відсотка річних від суми простроченої заборгованості в розмірі - 85229,65 грн., інфляційні втрати в розмірі - 258423,98 грн., відсотки за користування чужими грошовими коштами в розмірі - 434643,39 грн., судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] , позовні вимоги з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідно до наданих пояснень вказали, що між сторонами виникали різні договірні зобов`язання. Відповідно до розписки відповідач отримав кошти, але не повернув, відповідач не заперечує що писав розписку. З [PERSON] намагалися створити спільне підприємство. Відповідач звернувся до позивача для позики коштів, оскільки був винен гроші. Позивач позичав [PERSON] кошти частинами, різними валютами, з яких частину привозили останньому брати [PERSON] . Частину грошей відповідач віддав. Через деякий час [PERSON] звернувсь до відповідача щодо повернення коштів, та вирішили, що відповідач напише розписку. Під час написання розписки була узгоджена сума, яка неповернута [PERSON] в борг в період з 2014 по 2015 р. Відносини, які виникли між сторонами не випливають із договору купівлі-продажу, а є правовідносинами, які виникли між сторонами щодо сплати боргу за розпискою. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, в їх задоволенні просив відмовити. Вказав, що між сторонами були певні правовідносини, в тому числі шляхом передачі позивачу сільськогосподарської техніки, за якими були здійснені розрахунки і вони не стосуються розписки. Складання розписки було коли сторони вживали спиртне, відповідач склав власноручно певний документ, грошових коштів за розпискою не отримував. Правовідносин за договором позики між сторонами не існувало. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він позичив кошти [PERSON] , а останнім була написана власноручно, добровільно розписка, однак він відмовляється повертати кошти. В момент написання розписки гроші не передавались, а були відповідачу передані частинами десь близько як за пів року до дати написання розписки. Будь-які інші письмові договори ( як фінансування, купівлі-продажу) не укладались. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] він знає через позивача. В 2013 - 2014 р. за проханням [PERSON] возив неодноразово відповідачу гроші, це були долари, гривні різними сумами 8000 доларів США, 4000 доларів США, 50000 грн. Свідок знаходився за другим столиком коли [PERSON] писав розписку. В розписці вказані суми , які винен відповідач, і останній сам запропонував написати розписку. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він був водієм у [PERSON] і неодноразово на прохання позивача возив гроші ( які позичались в борг) [PERSON] , валюта була різною, були і долари, гривні, євро. На пропозицію позивача про повернення коштів, відповідач сказав, що напише розписку. Свідок був присутній, коли писалась розписка, зміст розписки йому не відомий. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 12 травня 2015 р. [PERSON] , власноручно написав розписку та поставив свій підпис про те, що зобов`язується повернути [PERSON] 24,500 ( двадцять чотири тисячі США) та 3200 ( три тисячі Євро) до 12.05.2016 р. ( а.с.7). В судовому засіданні представник відповідача не заперечив факт написання відповідачем вказаної розписки, однак заперечив факт отримання в борг будь-яких коштів та зобов`язання їх повернути позивачу. Позивач та представник позивача зазначили, що в розписці зазначена сума коштів, яка не повернута відповідачем за період 2014-2015 р. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та Верховного Суду від 08.07.219 у справі № 524/4946/16-ц. Як вбачається зі змісту розписки, оригінал якої знаходиться у позивача та був оглянутий в судовому засіданні, вона не містить обов`язкової умови отримання відповідачем в борг певної грошової суми від позивача, вказана розписка також містить розбіжності в зазначені суми коштів, які необхідно повернути, а саме : цифрами сума боргу зазначена «24,500», а прописом підтверджено суму «двадцять чотири тисячі США»; цифрами зазначено «3200», а прописом підтверджено суму «три тисячі євро». Таким чином, з дослідженого оригіналу розписки не вбачається отримання від позивача відповідачем грошових коштів у розмірі 24500 доларів США та 3200 Євро саме в позику, як це передбачено ст. 1046 ЦК України, а надана [PERSON] розписка від 12.05.2015 р. не є належним та допустимим доказом укладення між сторонами саме договору позики. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли своє обгрунтування під час розгляду справи, а в їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed