Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання. Позивач зазначала, що є одинокою особою похилого віку. Розуміючи, що близьких родичів у неї немає і в подальшому потребуватиме сторонньої допомоги (догляду), прийняла рішення щодо укладення зі знайомою [PERSON] договору довічного утримання. На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна Броварської міської ради 25 листопада 2002 року згідно з розпорядженням від 25 листопада 2002 року за №566, зареєстрованого в Броварському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу за номером 1-15703, позивачу належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . Разом з відповідачем вони дійшли згоди, що в обмін на квартиру вона доглядатиме позивача до її смерті. Відтак, 18 липня 2005 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Савера Л.Л. та зареєстрований в реєстрі за номером 2042. Відповідно до умов вказаного договору, відповідач взяла на себе зобов`язання щодо догляду, яке полягало у: матеріальному забезпеченні з утримання (догляду), яке щомісячно мало сплачуватися в розмірі 400 гривень; наданні побутових послуг (прання постільної білизни - один раз на десять днів; послуги перукарні - один раз на місяць; ремонт побутової, аудіо-відео техніки, тощо), які оцінено у 45 гривень на місяць; забезпеченні належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів на суму 100 гривень, але яке не може перевищувати 1200 гривень на рік. Якщо в поточному місяці суми витрат на ліки більші чи менші середньомісячної суми (100 гривень), належним виконанням вважається відповідне перерахування суми на лікувальні засоби у наступних місяцях, але не більше ніж за один рік. Зі свого боку позивач передала у власність [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] , вартість якої на момент укладання договору була оцінена у 9270 гривень. Спочатку [PERSON] виконувала умови укладеного між ними договору. Проте згодом відповідач поступово перестала виконувати свої обов`язки: грошей від неї позивач не отримує, жодних послуг з лікування, оплати перукаря, ремонту техніки. Більше того, останнім часом вона навіть перестала брати слухавку від позивача, самоусунулася від допомоги останній. Кульмінацією безсоромної поведінки відповідача стала та обставина, що вона не те щоб допомагати позивачу, а навпаки почала вкрай ускладнювати її життя та прискорювати біологічну смерть. Так, в січні 2021 року відповідач забрала всю пенсію позивача, фактично залишивши її без засобів до існування. Позивач не могла купити собі ні їжі, ні ліки, що зважаючи на її похилий вік є вкрай необхідним, ні сплатити за комунальні послуги. Крім того, відповідач перекрила водопостачання у квартирі та залишила їй лише одну справну розетку на всю квартиру. З приводу таких дій відповідача позивачем подано заяву до поліції, оскільки більше терпіти таке відношення до себе вона не має сил. Викладені обставини і стали причиною для звернення до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, який відповідачем не виконується. Посилаючись на викладене, просила суд розірвати договір довічного утримання від 18 липня 2005 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Савера Л.Л. та зареєстрований в реєстрі за номером 2042, визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , судові витрати покласти на відповідача. В підготовче засідання представник позивача адвокат Сиченко М.О. не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення в повному обсязі. В підготовче засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, направила до суду заяву, в якій зазначала, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує проти розірвання спірного договору довічного утримання, оскільки квартира позивача їй не потрібна, вона турбується лише про стан здоров`я останньої, оскільки до неї почала навідуватися нова знайома, яка приносить позивачу алкогольні напої і, на її думку, вводить позивача в оману для заволодіння нерухомим майном, з приводу чого відповідач зверталася до правоохоронних органів з відповідною заявою. Посилаючись на викладене, просила провадження в справі закрити у зв`язку із відсутністю предмету спору. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що 18 липня 2005 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Савера Л.Л. та зареєстрований в реєстрі за номером 2042. Предметом даного договору є квартира [ADDRESS] , яка належала позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна Броварської міської ради 25 листопада 2002 року згідно з розпорядженням від 25 листопада 2002 року за №566, зареєстрованого в Броварському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу за номером 1-15703. Відповідно до умов вказаного договору, відповідач [PERSON] взяла на себе зобов`язання щодо догляду за позивачем [PERSON] , яке полягало у: матеріальному забезпеченні з утримання (догляду), яке щомісячно мало сплачуватися в розмірі 400 гривень; наданні побутових послуг (прання постільної білизни - один раз на десять днів; послуги перукарні - один раз на місяць; ремонт побутової, аудіо-відео техніки, тощо), які оцінено у 45 гривень на місяць; забезпеченні належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів на суму 100 гривень, але яке не може перевищувати 1200 гривень на рік. Якщо в поточному місяці суми витрат на ліки більші чи менші середньомісячної суми (100 гривень), належним виконанням вважається відповідне перерахування суми на лікувальні засоби у наступних місяцях, але не більше ніж за один рік. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Відповідно до роз`яснень п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. За таких обставин, у зв`язку із визнанням відповідачем позовних вимог в повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на викладене та визнання відповідачем позовних вимог до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, в розмірі 908 грн. Щодо стягнення судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, орієнтовний розмір яких становить 20000 грн., то вони відшкодуванню з боку відповідача на користь позивача не підлягають, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження розміру понесених витрат. Письмові матеріали справи містять лише копію ордера на надання правничої (правової) допомоги та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved