Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

30.11.2021 Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за комунальні послуги. У позові зазначає, що за період з 01.08.2014 року по 30.09.2021 року Концерн «МТМ» надав послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , споживач оплату послуг не здійснює у повному обсязі, у зв`язку з чим з 01.08.2014 року по 30.09.2021 рік утворилася загальна заборгованість на суму 47253,12 грн. Відповідач у добровільному порядку заборгованість не погашає, тому позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та водопостачання за вказаний період в сумі 47253,12 грн., та стягнути судові витрати по оплаті судового збору у сумі 2270,00 грн. Ухвалою суду від 09.12.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справа за його відсутності, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про час і місце судового засідання повідомлявся у встановленому ЦПК України порядку. Подав до суду відзив на позовну заяву в якій просить про застосування позовної давності, в якій просив позов задовольнити частково в межах строку позовної давності та розстрочити виконання рішення суду на 36 місяців рівними платіжками. Суд дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні по справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно рішення Виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 25 від 29.01.2009 р. «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 р. виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ». Основною метою діяльності концерну «Міські теплові мережі» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, призначеної для централізованого опалення, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну. Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі». Згідно із приписами ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. У відповідності до п. 18 діючих Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальні споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Згідно вимог ст.ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаї в ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно інформації, наданої Департаментом реєстраційних послуг, відповідач [PERSON] з 30.05.1996 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що [PERSON] з листопада 2012 року є власником квартири [ADDRESS] . Крім того, 23.12.2011 року між [PERSON] та Концерном «МТМ» укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води. Згідно зі ст. 322 ЦК України, тягар утримання майна покладено на власника майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами ст.151 ЖК України встановлено, що на громадян, які мають в приватній власності жилий будинок, квартиру покладено обов`язок забезпечувати утримання свого житла, проводити за свій рахунок поточний та капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Згідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Отже, відповідач як власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.322 ЦК України). Відповідач зобов`язаний своєчасно вносити плату за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. При цьому суд враховує, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна(ч.2\~ст.317 ЦК України) Згідно наданого позивачем до позову розрахунку заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: [ADDRESS] за особовим рахунком № [NUMBER] за період з 01.08.2014р. по 30.09.2021 рік нараховано за послуги в сумі 54631,25, сплачено 7378,13 грн., заборгованість 47253,12 грн., що також підтверджується наданою позивачем розрахунком за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. З огляду на те, що на час розгляду справи судом сума заборгованості за послуги відповідачем не сплачена та матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем було здійснено заходи по повному погашенню заборгованості, суд дійшов висновку вимоги до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги є законними і обґрунтованими. Разом із тим, [PERSON] до суду подано заяву про застосування строку позовної давності. Відповідно до ч. 1\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 4\~ст. 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 257 ЦК України визначений загальний термін позовної давності три роки. Відповідно до ст.264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Судом встановлено, що вимоги до [PERSON] позивач пред`явив за період 01.08.2014 року по 30.09.2021 року до суду 30.11.2021 року. Разом із тим, у жовтні 2016 року [PERSON] було сплачено 7378,13 грн в погашення минулої заборгованості, оскільки поточне нарахування у цей період було 442,40грн., тобто [PERSON] визнано борг за попередній період, отже з урахуванням визнання [PERSON] боргу у жовтні 2016 року перебіг строку позовної давності щодо вимог з квітня 2014 року перервався і розпочався знову в силу ч.3 ст.264 ЦК України. У подальшому [PERSON] жодних платежів не здійснювалося, строк позовної давності не переривався, з вимогами про стягнення боргу за 2014 рік позивач мав звернутися до суду до жовтня 2019 року, проте звернувся у листопаді 2021, поза межами строку позовної давності за платежами 04.2014-10.2016 рік, а тому трирічний строк позовної давності за цими платежами сплив. Разом із тим, з огляду на те, що з вимогами до суду позивач звернувся у листопаді 2021 року, суд вважає за необхідне застосувати трирічний строк позовної давності та стягнути з [PERSON] заборгованість за період з 01.12.2018 року по 30.09.2021 рік. Відповідачем подано заява про застосування позовної давності, у зв`язку з чим, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог з 04.2014 по 11.2018 року у зв`язку із пропуском строку позовної давності, в решті частині заборгованість підлягає стягненню в межах заявлених вимог з [PERSON] за період 01.12.2018 -30.09.2021 у розмірі 31177,11 грн. Щодо заявленого відповідачем [PERSON] у відзиві клопотання про розстрочення виконання судового рішення на строк 36 місяців рівними частками по 866,03 грн. щомісячно до 20 числа кожного поточного місяця, суд дійшов висновку, що підстави для розстрочення виконання судового рішення на даний час відсутні, враховуючи наступне. Так, обґрунтовуючи заявлене клопотання, відповідач зазначив, що є має скрутне становище та додав документи, що страждає на хронічне захворювання, перебував на обліку у центрі зайнятості, але зараз знайшов роботу, про що надано наказ № 17/01/2 від 17.01.222 про прийняття [PERSON] на роботу з посадовим окладом 6700 грн. з випробуванням строком на один місяць . За змістом п.п.1,2 ч.7\~ст.265 ЦПК України, у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про: 1) порядок і строк виконання рішення; 2) надання відстрочення або розстрочення виконання рішення. Відповідно до вимог ч.1\~ст.267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Можливість розстрочення виконання рішення суду також можливо на стадії виконання рішення суду за заявою сторони. При цьому за змістом ч.3 цієї статті підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Частиною 4 цієї статті визначено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. За змістом частини 5 цієї статті розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Відповідно до вимог ч.9\~ст.10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Враховуючи, що вищенаведена\~ст.265 ЦПК України\~не містить окремо визначені підстави для розстрочення виконання рішення суду, виходячи із засад законності, змагальності та диспозитивності, а також, враховуючи завдання цивільного провадження щодо ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, слід дійти висновку, що розстрочення виконання рішення суду одночасно з його ухваленням не повинно порушувати зазначені засади, має слугувати завданням цивільного провадження та застосовуватись судом виключно за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Такі обставини мають бути встановлені на підставі досліджених в судовому засіданні належних і допустимих доказів. Проте, доказів свого дійсного матеріального стану відповідач не надав, а досліджені докази, щодо наявного у захворювання, самі по собі не свідчать про неможливість виконання рішення суду, в тому числі в примусовому порядку шляхом звернення стягнення на заробіток або майно відповідача. До того ж, відповідачем надано докази про його працевлаштування з 17.01.2022 року. При цьому суд звертає увагу, що за загальним правилом, визначеним ч.1\~ст.625 ЦК України,\~\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того, за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, відповідач не позбавлений можливості звернутись до суду з відповідною обґрунтованою заявою про розстрочення виконання рішення суду на стадії його виконання. У відповідності зі ч.1\~ст.141 ЦПК України судовий\~збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог (65,98%)у розмірі 1497,75 грн.

Outcome: partial