Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

заступник керівника Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить: - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер 2324586200:04:031:0099, яка розташована за адресою: Запорізька область, Приазовський район, Степанівська Перша сільська рада, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 737302423245, номер запису про право власності 11384983; - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер 2324586200:04:031:0099, яка розташована за адресою: Запорізька область, Приазовський район, Степанівська Перша сільська рада, припинивши право власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 2324586200:04:031:0099, площею 0,12 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 737302423245, номер запису про право власності 11538159; - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП [NUMBER] ) на користь Олександрівської об`єднаної територіальної громади в особі Олександрівської сільської ради (ЄДРПОУ 04353801) земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер 2324586200:04:031:0099, яка розташована за адресою: Запорізька область, Приазовський район, Степанівська Перша сільська рада, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 737302423245. Крім того, просить стягнути з відповідачів витрати на сплату судового збору по 3972,50 гривень з кожного. Позов обґрунтований тим, що 22.06.2021 р до ЄРДР внесено відомості за ч. 4 ст. 358 КК України за № 2021082070000050 за фактом оформлення права власності на земельну ділянку кадастровий номер 2324586200:04:031:0099, розташовану на території Степанівської Першої сільської ради Приазовського Району Запорізької області, з використанням завідомо підробленого документа - Державного акту на право власності на землю. Встановлено, що 14.09.2015 р до Державного земельного кадастру внесено відомості про державну реєстрацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення, вид використання: для індивідуального садівництва, кадастровий номер 2324586200:04:031:0099, площею 0,12 га, яка розташована на території Степанівської Першої сільської ради та зареєстровано право власності [PERSON] на вказану ділянку. Підставою виникнення права власності зазначено рішення органу місцевого самоврядування від 20.03.1997 року, документ, що посвідчує право - державний акт від 21.04.1997 ЗП 034232. Державна реєстрація була проведена Реєстраційною службою Приазовської РУЮ. Відповідно до картки прийому заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яка була подана [PERSON] до неї було додано копію державного акту та витяг з Державного земельного кадастру. Проте, як було встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 2324586200:04:031:0099 у власність у порядку встановленому законом, не виділялась, рішення Степанівської Першої сільської ради народних депутатів від 20.03.1997, як підстава виникнення речового права у державному акті на право власності на землю ЗП № 034232 - не приймалось. А тому, відсутність такого рішення означає, що відчуження земельної ділянки не відбулося. Таким чином, право власності на земельну ділянку площею 0,12 га у [PERSON] не виникло. Проте, було встановлено, що 09.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, договір був нотаріально посвідчений. Тобто, спірна земельна ділянка, яка незаконно вибула із власності територіальної громади на даний час перебуває у приватній власності [PERSON] .. Посилаючись на ст.ст. 387, 388 ЦК України, просить позовні вимоги задовольнити та витребувати у [PERSON] спірну земельну ділянку та відповідно скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку. Так само, просить скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на цю ж ділянку, бо компетентним державним органом не приймалося рішення щодо передачі йому у власність земельної ділянки з кадастровим номером 2324586200:04:031:0099. Ухвалою Приазовського районного суду від 13 жовтня 2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. Протокольною ухвалою суду від 08 листопада 2021 року відкладене підготовче судове засідання. 09 листопада 2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Череміна Д.В. на адресу суд надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до заступника керівника Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Олександрівської сільської ради про визнання права власності, третя особа - [PERSON] , в якій просить: визнати [PERSON] власником земельної ділянки, розміром 0,12 га, площею 0,12 га, кадастровий номер 2324586200:04:031:0099, яка розташована за адресою: Запорізька область, Приазовський район, Степанівська Перша сільська рада, цільове призначення - для індивідуального садівництва. Позовна заява обґрунтована тим, що 09 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу земельної ділянки, площею 0,12 га, кадастровий номер 2324586200:04:031:0099, яка розташована за адресою: Запорізька область, Приазовський район, Степанівська Перша сільська рада. Вказаний договір нотаріально посвідчений, та його зміст і умови не суперечать вимогам ЦК України. З моменту вчинення Договору [PERSON] відкрито користується зазначеною земельною ділянкою. Посилаючись на ст. 392 ЦК України, просить задовольнити заявлені вимоги. 09 листопада 2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Череміна Д.В. на адресу суд надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що не визнає позовні вимоги та просить відмовити в їх задоволенні, мотивуючи тим, що позивачем не надано доказів щодо проведення службових розслідувань по факту видачі [PERSON] копії державного акту на право власності на земельну ділянку, є тільки листи на запити прокурора в рамках кримінального провадження. На час укладення договору, в реєстрах була наявна інформація щодо власника відчужуваної земельної ділянки, у зв`язку з чим сторонами було вчинено і нотаріально посвідчено правочин. Зміст і умови договору не суперечать вимогам ЦК України. З моменту вчинення Договору [PERSON] відкрито користується зазначеною земельною ділянкою та є добросовісним набувачем вказаної земельної ділянки, який законним шляхом набув своє майно, тому це майно у нього на підставі ст. 388 ЦК України витребувано бути не може. 09 листопада 2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Череміна Д.В. на адресу суду надійшла заява про застування позовної давності, мотивована тим, що прокурором пропущений 3 річний строк звернення до суду з вказаним позовом, що є підставою у відмові в задоволенні позову. 26 листопада 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що доводи зазначені у відзиві [PERSON] є безпідставними, бо долученими доказами підтверджено факт, що компетентними державними органами рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність не приймалось. Тобто, [PERSON] , знаючи про вказаний факт, 09 жовтня 2015 року уклав з [PERSON] незаконний договір купівлі-продажу земельної ділянки. А тому, доводи, що при укладені договору купівлі-продажу сторонами дотримано всіх умов, передбачених законодавством, є безпідставні. Також зазначено, що оскільки рішення Степанівської Першої сільської ради чи іншого уповноваженого органу щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 2324586200:04:031:0099 не приймалось, а спірна земельна ділянка вибула із комунальної власності поза волею власника, відповідно до ст. 388 ЦК України, земельна ділянка підлягає витребуванню у [PERSON] на користь Олександрівської сільської ради. (Постанова ВС від 26.10.2021 р. у справі № 359/8045/17). 26 листопада 2021 року від позивача надійшли заперечення на заяву щодо застосування позовної давності, в яких зазначено, що прокурор звернувся до суду у межах трирічного строку позовної давності з моменту коли органам прокуратури стало відомо про наявність порушень державних інтересів та необхідності їх захисту. Протокольною ухвалою суду від 30 листопада 2021 року відкладене підготовче судове засідання. Ухвалою Приазовського районного суду від 04 січня 2022 року закрите підготовче провадження і справа призначена до розгляду по суті; вирішено про склад учасників справи, прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву, надано строк відповідачу за зустрічним позовом для надання відзиву; та надано строк іншим учасникам справи для подання відповіді на відзив, пояснень, заперечень щодо зустрічної позовної заяви. Ухвалою Приазовського районного суду від 06 січня 2022 року забезпечено позов. 18 січня 2022 року від відповідача за зустрічною позовною заявою заступника керівника Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Олександрівської сільської ради надійшов відзив, в якому зазначено, що доводи, викладені у зустрічному позові є безпідставними, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Так, рішення Степанівської Першої сільської ради від 20.03.1997, як підстава виникнення речового права у державному акті на право власності на землю ЗП № 034232, органом місцевого самоврядування не приймалось, тому право власності на земельну ділянку площею 0,12 га у [PERSON] не виникло. А тому, укладений договір суперечить вимогам ст. 203 ЦК України, якою визначено, що зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. За таких обставин доводи, що при укладенні договору купівлі-продажу сторонами дотримано всіх умов, передбачених законодавством, є безпідставними. Також, зазначає, що позивачем заявлено вимогу про визнання права власності на земельну ділянку власником якої він вже є. Крім того, звернувшись до суду з первісним позовом з вимогою про витребування у [PERSON] на користь Олександрівської сільської ради земельної ділянки, рішення щодо передачі якої у власність [PERSON] не приймалось, обраний спосіб захисту вважає ефективним, та зазначає, що [PERSON] не позбавлений права на відновлення своїх прав шляхом пред`явлення майнових вимог до продавця спірної ділянки щодо повернення сплачених йому грошових коштів. Також, зазначає, що позивачем [PERSON] відповідачем зазначено заступника керівника Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Олександрівської сільської ради, що є безпідставним в розумінні ст. 56 ЦПК України. 21 січня 2022 року від відповідача за зустрічною позовною завою Олександрівської сільської ради надійшов відзив, в якому просять відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки їх вважають безпідставними, бо [PERSON] вже є власником земельної ділянки право власності на яку він просить визнати у судовому засіданні. Також, зазначає, що як встановлено, рішення Степанівської Першої сільської ради чи іншого уповноваженого органу щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 2324586200:04:031:0099 не приймалось, тобто земельна ділянка вибула із комунальної власності поза волею власника, тому відповідно до ст. 388 ЦК України вона має бути повернута їм та витребувана у [PERSON] . Питання щодо захисту своїх прав та повернення грошових коштів, сплачених за придбання земельної ділянки, [PERSON] має право вирішувати шляхом пред`явлення позову до [PERSON] . Інших заяв та клопотань суду не надано. Прокурор - позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги поданого ним позову, мотивуючи тим, що [PERSON] земельна ділянка не виділялась, бо відповідного рішення не приймалося. Тобто, у [PERSON] прав на земельну ділянку не виникало. Вимоги за зустрічною позовною заявою не визнав на підставі викладених, викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] та представник позивача за зустрічною позовною заявою - адвокат Черемін Д.В. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні первісного позову з підстав, викладених у відзиві. Просить застосувати до заявлених вимог строк позовної давності. Вимоги зустрічної позовної заяви підтримав, просить їх задовольнити. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічною позовною заявою - Олександрівської сільської ради у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у їх відсутність та що підтримують заявлені вимоги позивача за первісним позовом. Відповідач за первісним позовом та третя особа за зустрічною позовною заявою [PERSON] у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Статтею 43 ЦПК України серед іншого визначено, що учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Отже, за цими правилами суд надає оцінку доказам, які є в матеріалах справи та на які сторони посилаються, як на підтвердження своїх вимог та заперечень, та не може вважати встановленими факти, які не підтверджені наявними у справі доказами. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд зазначає, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених обставин є обов`язковим, оскільки такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 43,57 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст. 229 ЦПК України, визначено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Згідно доказів за первісною позовною заявою, а саме: витягу з ЄРДР, 22 червня 2021 року внесені відомості за ч. 4 ст. 358 КК України за № 2021082070000050 за фактом оформлення права власності на земельну ділянку кадастровий номер 2324586200:04:031:0099, розташовану на території Степанівської Першої сільської ради Приазовського району Запорізької області, з використанням завідомо підробленого документа - Державного акту на право власності на землю. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.09.2015 року земельна ділянка з кадастровим номером 2324586200:04:031:0099, яка розташована за адресою: Запорізька область, Приазовський район, с/рада Степанівська Перша, зареєстрована за [PERSON] . Підставою реєстрації права власності до Державного реєстру речових прав є заява № 24741654, до якої додано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку: НВ-2301661322015, виданий 14.09.2015, видавник Відділ Держземагенства у Приазовському районі; копія державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 034232 від 21.04.1997 видавник: Степанівська Перша селищна рада народних депутатів; об`ява, серія та номер: 68, виданий 05.09.2015, видавник: Місцева районна газета «Приазовська новь». Згідно інформаційної довідки ГУ Держгеокадастру № 10-8-0.2-4695/2-20 від 13.10.2020, державні акти на право власності на землю серії ЗП № 034232 від 21.04.1997 року, виданого на ім`я [PERSON] та Книги записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю з відміткою про видачу відповідного державного акту гр. [PERSON] (реєстраційний номер 1654) та гр. [PERSON] (реєстраційний номер 1706) до місцевого фонду технічних документацій Відділу у Приазовському район ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області - не передавались. Згідно інформаційної довідки Приазовської районної держадміністрації № 1705/01-20 від 17.09.2020 року розпорядження про передачу у власність або користування земельної ділянки з кадастровим номером 2324586200:04:031:0099 Приазовською райдержадміністрацією не приймались. Згідно відповіді на запит Степанівської Першої сільської ради № 439 від 28.07.2020 року земельна ділянка з кадастровим номером 2324586200:04:031:0099 не входить в межі с. Степанівка Перша; Степанівською Першою сільською радою не надавались містобудівні умови та обмеження щодо забудови на зазначену земельну ділянку; інформація з приводу присвоєння поштової адреси об`єктам нерухомості відсутня; Степанівської Першою сільською радою не вживались цивільно-правові заходи щодо повернення земельної ділянки у комунальну власність у зв`язку з відсутністю підстав. Згідно відповіді на запит Олександрівської сільської ради № 790 від 05.07.2021 року, Олександрівська сільська рада зазначає, що надати відомості щодо прийняття/не прийняття рішення Степанівською Першою сільською радою про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 2324586200:04:031:0099, не має можливості в зв`язку з їх відсутністю; надати належним чином завірену копію Державного акту на право власності на землю ЗП 0344232 від 21.04.1997 року на ім`я [PERSON] сільська рада не має можливості в зв`язку з його відсутністю. Відповідно ч. 3 ст. 3 ЗК України 1990 року (в редакції станом на 1997 рік), розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Згідно ст. 6 ЗК 1990 року, передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Таким чином, необхідною передумовою виникнення права приватної власності на земельну ділянку має бути рішення про передачу у приватну власність цієї ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника (аналогічний висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 31.10.2012 у справі № 6-53цс12). Тому відсутність такого рішення держави в особі уповноваженого органу означає, що відчуження земельної ділянки не відбулось. Як вбачається з наданих суду доказів, земельна ділянка з кадастровим номером 2324586200:04:031:0099 у власність в порядку встановленому законом, не виділялась, рішення Степанівської Першої сільської ради народних депутатів від 20.03.1997 року про передачу у власність [PERSON] вказаної земельної ділянки не приймалось, про що свідчать наявні в матеріалах справи всі рішення Степанівської сільської ради за 1997 рік та відповідні протоколи про проведення сесій; відповідь на запит Степанівської Першої сільської ради № 439 від 28.07.2020 року, відповідь на запит Олександрівської сільської ради № 790 від 05.07.2021 року. Тобто, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2324586200:04:031:0099 у [PERSON] не виникло, а спірна земельна ділянка не вибула з власності держави. Однак, всупереч відсутності вказаного рішення, 14 вересня 2015 року [PERSON] звернувся до реєстратора Реєстраційної служби Приазовського РУЮ з заявою про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, до якої було додано: витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку: НВ-2301661322015, виданий 14.09.2015, видавник Відділ Держземагенства у Приазовському районі; копія державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 034232 від 21.04.1997 видавник: Степанівська Перша селищна рада народних депутатів; об`ява, серія та номер: 68, виданий 05.09.2015, видавник: Місцева районна газета «Приазовська новь». Статтею 23 ЗК України 1990 року (у вказаній редакції) визначено, що право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Проте, згідно копії Книги записів Державних актів на право приватної власності на землю за 1997 рік (з № 507 по 554) Державний акт на право власності на землю № 1654 від 21.04.1997 [PERSON] не видавався, запис з таким обліковим номером - відсутній. Підставою набуття права приватної власності на земельну ділянку із земель державної чи комунальної власності, є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, на підставі якого видається державний акт на право власності на земельну ділянку. 09 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 2324586200:04:031:0099, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Приазовського нотаріального округу Коверзнєвим С.В. Згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.08.2021 року вказана земельна ділянка зареєстрована за [PERSON] на підставі зазначеного вище договору купівлі-продажу. Враховуючи, що рішення Степанівської Першої сільської ради народних депутатів від 20.03.1997 року, як підстава речового права у державному акті на право власності на землю ЗП № 034232, органом місцевого самоврядування не приймалось, право власності на земельну ділянку, площею 0,12 га у [PERSON] не виникло. Позивач за первісним позовом просить витребувати спірну земельну ділянку у відповідачів на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України. Згідно з приписами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя стаття 388 ЦК України). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Аналогічний висновок узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 р у справі № 488/5027/14-ц. В даному випадку земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею без прийняття ним відповідного рішення, а тому наявні законні підстави для її витребування і від її добросовісного набувача [PERSON] на користь територіальної громади. Такий спосіб захисту відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Відповідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Таким чином, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Оскільки судом встановлено, що документ, на підставі якого державним реєстратором проведено державну реєстрацію прав, компетентним державним органом не приймався, а захистити своє право власності в інший спосіб ніж судовий, позивач не може, тому звернення позивача з позовною вимогою про скасування державної реєстрації за досліджених в судовому засіданні обставин справи, є належним способом захисту прав та законних інтересів позивача. А тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, суд враховує, що згідно абз. 3 ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Верховний Суд в своїй постанові від 23.06.2020 в справі № 922/2589/19 зазначив, що з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення судових рішень про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; скасування державної реєстрації прав обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, суд вважає необхідним скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 2324586200:04:031:0099, запис про право власності № 11384983, та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 2324586200:04:031:0099, запис про право власності № 11538159. Суд вважає необхідним роз`яснити [PERSON] що, з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України та враховуючи приписи частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України, [PERSON] не позбавлений можливості заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки. Крім того, [PERSON] , не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до [PERSON] , в якого він придбав спірну земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15. В своїй позовній заяві, позивач за первісним позовом, обґрунтовує свої позовні вимоги, крім іншого, посилаючись на існування накладення земельної ділянки з кадастровим номером 2324586200:04:031:0099 на земельну ділянкою державної форми власності з кадастровим номером 2324586200:04:031:0017. Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу в разі, якщо сторонами не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (ч.1 ст.103 ЦПК України). Позивач за первісним позовом вважає План перетину земельних ділянок, який проведений на підставі геодезичної зйомки сертифікованого інженера-геодезиста достатнім для встановлення обставин перетину меж вказаних двох земельних ділянок, відповідних клопотань про призначення судової земельно-технічної експертизи не заявила, та висновків експерта з цього приводу суду не надала. Суд вважає, що зазначений пояснювальний План перетину сертифікованого інженера-геодезиста не може бути визнаний належним та допустимий доказом з огляду на наступне. Ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Частиною 6 ст. 106 ЦПК України визначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, та про наявність кваліфікації судового експерта. Наданий позивачем за первісним позовом План не містить передбачених ст. 106 ЦПК відомостей. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При застосуванні наведених норм закону суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18. Враховуючи те, що План перетину не є належним та допустимим доказом, суд приходить до висновку що позивачем не доведено, що земельна ділянка з кадастровим номером 2324586200:04:031:0099 дійсно має перетин з земельною ділянкою державною форми власності з кадастровим номером 2324586200:04:031:0017, тому стверджувати про їх накладення є передчасним. Щодо застосування строку позовної давності, заявленого представником відповідача за первісним позовом [PERSON] - адвоката Череміна Д.В. суд зазначає наступне. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Неодноразово Велика Палата Верховного Суду висловлювала правову позицію щодо застосування строків позовної давності при вирішенні спорів про витребування майна із незаконного володіння на підставі статей 387, 388 ЦК України, та зазначала, що до таких спорів застосовується загальна позовна давність у три роки. За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17). Крім того, строк загальної позовної давності застосовується і до похідних вимог, в даному випадку щодо скасування державної реєстрації права власності. Як зазначає позивач за первісним позовом про наявність порушень державних інтересів саме у зв`язку з отриманням у приватну власність земельної ділянки на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке фактично не приймалось, прокурору стало відомо у ході здійснення кримінального провадження № 42021082070000050 від 22.06.2021 року за фактом використання завідомо підробленого документа за ч. 4 ст. 358 КК України. В свою чергу Олександрівській сільській раді про вчинення порушення закону та порушення у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів стало відомо 09.09.2021 р. (з моменту отриманні запитів прокурора). Таким чином, лише у ході досудового розслідування кримінального провадження та дослідження витребуваних документів можливо було прийти до висновку щодо оформлення у 2015 році права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2324586200:04:031:0099 на підставі підроблених документів. За таких підстав, суд вважає, що строк позовної давності в даній справі не пропущений, а тому підстав для його поновлення немає. Таким чином, суд відмовляє представнику відповідача за первісним позовом [PERSON] - адвокату Череміну Д.В. у застосуванні до пред`явлених позовних вимог за первісним позовом строку позовної давності. Щодо вимог зустрічної позовної заяви, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року в справі № 905/2260/17 зазначено, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Проте поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як вбачається з зустрічної позовної заяви позивач [PERSON] просить визнати його власником земельної ділянки, розміром 0,12 га, що знаходиться у Запорізькій області, Приазовського районі, с. Степанівка Перша, цільове призначення - для індивідуального садівництва, кадастровий номер 2324586200:04:031:0099. Згідно доказів наявних в матеріалах справи, а саме копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.10.2015 року, який нотаріально посвідчений, [PERSON] придбав у [PERSON] земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 2324586200:04:031:0099, яка розташована у Запорізькій області, Приазовського районі, с. Степанівка Перша. /а.с. 74/. Рішенням державного реєстратора приватним нотаріусом Коверзнєвим С.В. проведена державна реєстрація права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2324586200:04:031:0099, яка розташована у Запорізькій області, Приазовського районі, с. Степанівка Перша за суб`єктом [PERSON] /а.с. 75/. Відповідно до положень ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до положень ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до положень ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Тобто, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Важливість визначення моменту переходу права власності на нерухомі речі, пояснюється тим, що саме з цим моментом пов`язаний перехід до набувача відповідного об`єкта правомочностей, що складають зміст суб`єктивного права власності, - права володіння, права користування та права розпорядження. Таким чином, аналізуючи докази, які наявні в матеріалах справи, [PERSON] вже є власником спірної земельної ділянки, про що також свідчить копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.10.2015 року. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Так, дійсно, [PERSON] є власником спірної земельної ділянки, про що свідчить нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки від 09.10.2015 року, що є належним доказом. Належних доказів про порушення (невизнання або оспорювання) цього права іншою особою на спірне майно, позивачем суду не надано. Посилання представника [PERSON] на наявність кримінального провадження та звернення до суду заступника керівника Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Олександрівської сільської ради з позовною заявою до [PERSON] про витребування майна, як доказ на підтвердження оспорювання його права власності, суд не приймає до уваги, оскільки такі дії посадових осіб, вчинені в межах їх посадових прав і обов`язків, не можуть вважатися оспорюванням або не визнанням права власності в розумінні ст. 392 ЦК України. Таким чином, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні, суд вважає обставини, зазначені позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог передчасними та не доведеними і у зв`язку з чим відсутні підстави для їх задоволення. Щодо заперечення Мелітопольської окружної прокуратури про визначення відповідачем за зустрічною позовною заявою заступника керівника Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Олександрівської сільської ради, слід зазначити, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункт 76)). В свою чергу сільська рада - це орган місцевого самоврядування сільських територіальних громад України, яка є юридичною особою та яка має цивільну процесуальну правоздатність та цивільну процесуальну дієздатність. А тому, суд погоджується з думкою відповідача за зустрічною позовною заявою заступника керівника Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області про те, що їх безпідставно визначили відповідачем у справі. Тобто в даному випадку, Олександрівська сільська рада, як юридична особа, яка не ліквідована, може бути самостійним та належним відповідачем. Клопотань про виключення із кола учасників справи у справі заступника керівника Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області та клопотань про залучення відповідачем або співвідповідачем Олександрівську сільську раду позивач за зустрічною позовною заявою та його представник не заявляли. Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Враховуючи наведене, за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні зустрічної позовної заяви. Щодо судових витрат по справі, то, підлягають стягненню судові витрати за первісним позовом, а саме слід стягнути з відповідачів на користь позивача за первісним позовом судові витрати по справі, які складаються з судового збору у рівних частинах з кожного. Суд акцентує увагу, що згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм, викладені в постановах Верховного Суду. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Outcome: approved