Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання депозитного договору, повернення вкладу та стягнення процентів, пені та інших нарахувань. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ним та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» 16.10.2014 року був укладений договір банківського вкладу № SAMDNWFD 0070311158501, за яким позивачу був відкритий рахунок, на який позивач перерахував вклад в сумі 5000 грн. Строк вкладу становив 366 днів, по 16.10.2015 року включно. Відповідно до умов договору та додаткової угоди до нього проценти за користування вкладом становили 23% річних. 12.02.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення суми банківського вкладу, однак відповідач у відповіді від 18.03.2021 року відмовив позивачу у поверненні вкладу, мотивуючи це тим, що позивач має прострочену заборгованість за кредитним договором. Позивач заперечує наявність в нього заборгованості за кредитним договором, оскільки він сплатив кошти, які були стягнуті з нього за постановою Верховного Суду від 28.10.2020 року №468/1095/15-ц на погашення заборгованості за даним кредитом і виконавче провадження про стягнення такої заборгованості було закінчене. У зв`язку з вказаним позивач просив розірвати депозитний договір та стягнути з відповідача на його користь 54357,53 грн., з яких: 5000 грн. - сума вкладу; 4277,78 грн. - нараховані на вклад проценти за період з 16.10.2014 року по 01.09.2021 року; 118,96 грн. - 3% річних за період з 01.03.2021 року по 01.08.2021 року; 43420,01 грн. - пеня за період з 01.03.2021 року по 01.08.2021 року; 371,11 грн. - втрати від інфляції; 769,67 грн. - списані кошти з нарахованих на банківський вклад процентів; 400 грн. - витрати на оплату послуг відповідача з видачі виписок по рахункам. Процесуальні дії у справі та заяви сторін: Позов надійшов до Баштанського районного суду Миколаївської області 27.09.2021 року. 30.09.2021 року позовна заява була залишена без руху. 11.10.2021 року відкрите провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 06.12.2021 року від відповідача надійшли пояснення (які суд вважає відзивом) на позов, в яких відповідач заперечив проти задоволення позову, вказавши, що позивач сплатив на погашення кредитної заборгованості лише 4094,90 доларів США, яка була стягнута за постановою Верховного Суду, але непогашеною залишилась заборгованість за вказаним договором в сумі 268,45 доларів США, яка була стягнута по цій же справі за рішенням апеляційного суду, яке в цій частині було залишене без змін Верховним Судом. Разом з вказаним залишком заборгованості банк відповідно до ст. 625 ЦК України має право вимагати від позичальника три проценти річних і станом на 02.12.2020 року заборгованість за кредитним договором з врахуванням 3% річних становить 981,99 доларів США. При цьому, відповідно до умов депозитного договору та ч.2 ст. 1071 ЦК України банк має право здійснювати договірне списання коштів з вкладу та нарахованих на нього процентів у випадку наявності простроченої заборгованості за кредитом. Також відповідач вважає, що позивач не має підстави нараховувати пеню відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а лише має підстави розрахувати штраф в розмірі 3% від вартості вкладу одноразово. 19.01.2022 року від позивача надійшли письмові пояснення (які суд вважає відповіддю на відзив), в яких позивач вказав, що сплати суму заборгованості за кредитом в тому розмірі, на який був виданий виконавчий лист, і виконавче провадження було закінчене у зв`язку з фактичним виконанням та такі дії та рішення у виконавчому провадженні банком не оспорювались. Крім того, питання стягнення залишку заборгованості за кредитом має вирішуватись банком шляхом пред`явлення відповідного позову, а не шляхом заперечень про повернення з цих підстав вкладу та процентів по ньому. За неповернення вкладу підлягає стягненню саме пеня, а не штраф, на що вказала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.03.2019 року по справі №761/26293/16-ц, а у постанові від 09.11.2021 року по справі №320/5115/17 Велика Палата Верховного Суду не відступила від попереднього висновку. 24.01.2022 року від відповідача надійшли письмові пояснення (які суд вважає запереченнями на відповідь), в яких відповідач вказав, що оскільки позивач звернувся до банку 24.02.2021 року із заявою від 12.02.2021 року із заявою про розірвання депозитного договору, що передбачав п. 9 договору, то через два дні після цього - з 26.02.2021 року вказаний договір вважається розірваним, натомість відповідно до ст. 653 ЦК України після розірвання договору зобов`язання сторін припиняються та відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року по справі №320/5115/17 після розірвання депозитного договору на відносини його сторін положення ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюються та передбачена даною нормою пеня не нараховується. В судовому засіданні позивач позов підтримав на підставах, заявлених в позові та відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь, крім того представник відповідача вказав, що у зв`язку із наявністю заборгованості позивача за кредитним договором банк мав право не виплачувати позивачу кошти вкладу в якості при тримання до погашення боргу за кредитом позивачем. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі матеріали (копію договору № SAMDNWFD0070311158501 від 16.10.2014 року «Вклад «Депозит Плюс на 12 місяців»; копію довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 16.09.2021 року №ТАС9КGRSVHHCA8PB; копію додаткової угоди від 16.10.2014 року; фотознімки платіжних карток; копію заяви [PERSON] від 12.02.2021 року; копію відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 18.03.2021 року №20.1.0.0.0/7-210224/11503; копію постанови Верховного Суду від 28.10.2020 року по справі №468/1095/15-ц; копію квитанції від 02.12.2020 року; копію постанови про закінчення виконавчого провадження від 06.05.2021 року; виписки по рахункам [PERSON] ; копії квитанцій від 30.08.2021 року; копію квитанції від 16.09.2021 року; копію постанови Миколаївського апеляційного суду від 04.04.2019 року по справі №468/1095/15-ц; копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 22.04.2021 року), оглянувши матеріали цивільної справи №468/1095/15-ц, суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що 16.10.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір № SAMDNWFD0070311158501 від 16.10.2014 року «Вклад «Депозит Плюс на 12 місяців», за умовами якого позивач вніс відповідачу на рахунок № [NUMBER] грошові кошти в сумі 5000 грн. строком на 366 днів по 16.10.2015 року включно. За користування вкладом відповідач зобов`язався нараховувати проценти в розмірі 21% річних, які підлягали нарахуванню на той же рахунок. Додатковою угодою від 16.10.2014 року передбачалось збільшення процентів за користування вкладом на 2% річних. По закінченню строку вкладу договір передбачав неодноразове автоматичне продовження вкладу на той самий строк. 12.02.2021 року позивач склав заяву, адресовану відповідачу, в якій просив вирішити питання про дострокове повернення коштів вкладу, яка була отримана відповідачем 24.02.2021 року. Проте кошти вкладу та нараховані на них проценти не були сплачені позивачу. Відповідно до ст. 2 Закону України „Про банки та банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Зі ст. 526 ЦК України слідує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч. 1-2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ч.1, 5-6 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Відповідно до постанови Верховного Суд України від 25 грудня 2013 року № 6-140цс13 зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку без ненадання вкладнику можливості використання цих коштів - зобов`язання банку з повернення вкладу не є виконаним. Таким чином, після отримання відповідної вимоги вкладника про видачу вкладу банк зобов`язаний видати йому суму вкладу та нараховані на таку суму вкладу проценти. Заперечуючи проти вимог позивача, відповідач посилається на наявність у позивача непогашеної заборгованості перед відповідачем за кредитним договором та на можливість відповідно до умов депозитного договору договірного списання коштів з депозиту на погашення такої заборгованості. При цьому, відповідно до визначених ЦПК України меж судового розгляду суд не вирішує питання того, чи дійсно позивач має перед відповідачем непогашену заборгованість за кредитом та не визначає її розмір чи правильність розрахунку, суд в межах даного судового розгляду може лише оцінити можливість договірного списання сум вкладу на погашення боргу за кредитом, а також дотримання процедури такого списання. Відповідно до ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до п. 18 укладеного між сторонами депозитного договору дійсно передбачена можливість використання коштів вкладу та процентів на погашення заборгованості за кредитом після закінчення строку вкладу або розірвання договору та використання коштів вкладу та процентів на погашення заборгованості за кредитом. Проте вказані положення договору передбачають певну процедуру такого списання коштів без розпорядження клієнта. В першому випадку, таке використання коштів можливе після закінчення строку вкладу, але відповідачем не надано доказів того, що по закінченню будь-якого з чергових строків вкладу такі дії щодо звернення суми вкладу та нарахованих на нього процентів були вчинені позивачем. В другому випадку, для розірвання договору з вказаних підстав до закінчення чергового строку вкладу необхідне направлення банком клієнту письмового повідомлення про дату розірвання договору, але на запит суду відповідач вказав, що таких повідомлень позивачу не направляв. Насамкінець, в обох варіантах подібне списання коштів вкладу та процентів відповідно до умов договору має оформлюватись меморіальним ордером, проте відповідач не надав суду відповідного меморіального ордеру на підтвердження фактів списання відповідно до п. 18 депозитного договору коштів вкладу та процентів на погашення кредитної заборгованості. Отже наданими суду доказами не підтверджено те, що відповідач здійснював договірне списання коштів вкладу чи нарахованих на нього процентів відповідно до умов депозитного договору. Не знаходить свого підтвердження також обґрунтованість заявленої представником відповідача в судовому засіданні позиції щодо того, що у зв`язку з наявністю заборгованості за кредитом відповідач має право здійснити притримання виплати вкладу та нарахованих на нього процентів. Відповідно до ч.1-2 ст. 594 ЦК України кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов`язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов`язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов`язання. Притриманням речі можуть забезпечуватись інші вимоги кредитора, якщо інше не встановлено договором або законом. З аналізу процитованих вище положень закону слідує, що, по-перше, виходячи із сутності правовідносин депозиту (вкладу) закон не передбачає за видачу суми вкладу сплату будь-яких коштів вкладником, тому за ч.1 ст. 594 ЦК України притримання до вкладу не може застосовуватись. По-друге, притримання є видом забезпечення виконання зобов`язання та за загальним правилом визначеним ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання має бути укладений в письмовій формі, недодержання якої тягне за собою його нікчемність. Також відповідно до ч.1 ст. 595 ЦК України кредитор, який притримує річ у себе, зобов`язаний негайно повідомити про це боржника. Натомість суду не надано відомостей, що здійснюється притримання на підставі письмового правочину про таке притримання та що вкладник був повідомлений про таке притримання вкладу. Крім того, зобов`язання, яке виникає з кредитного договору, та зобов`язання, яке виникає з депозитного договору, є самостійними зобов`язаннями. При цьому, правом притримання наділений саме кредитор у відповідному зобов`язанні, натомість у зобов`язанні, що виникає з договору вкладу щодо повернення такого вкладу, банк є боржником в розумінні ст. 509 ЦК України, а не кредитором, тому у зобов`язанні щодо депозиту не може вчиняти дій по притриманню вкладу та нарахованих на нього процентів. Суд також не може погодитися з позицією відповідача щодо того, що укладений між сторонами депозитний договір відповідно до п. 9 був фактично розірваний з 26.02.2021 року за заявою позивача від 12.02.2021 року, яка була отримана банком 24.02.2021 року. Дійсно п. 9 депозитного договору передбачав право вкладника дострокового розірвати договір, повідомивши про це банк за два банківських дні до дати розірвання договору. Натомість п. 4 депозитного договору також передбачав припинення договору виплатою всієї суми вкладу разом з процентами, в тому числі за заявою вкладника. За такого, вкладник міг звернутись із заявою про виплату вкладу і в такому випадку договір припинявся з моменту виплати вкладу та процентів, або вкладник міг звернутись із заявою про розірвання договору з вказівкою на дату, з якої він бажає розірвати договір, і в такому разі договір припинявся з вказаної вкладником дати, за умови того, що банк був про це вчасно повідомлений. Натомість зі змісту заяви позивача [PERSON] від 12.01.2021 року слідує, що він не просив саме про розірвання депозитного договору та не вказував на дату такого розірвання, а саме відповідно до п. 4 депозитного договору просив виплатити йому суму вкладу та нараховані на нього проценти і, як вказувалось вище, в такому разі договір припиняється саме з часу виплати належних сум. Крім того, з відповіді відповідача від 18.03.2021 року на таку заяву позивача слідує, що банк відмовив у видачі суми вкладу та нарахованих процентів і нічого при цьому не вказав щодо розірвання депозитного договору. Більше того, відповідно до наданих виписок по рахункам позивача після отримання відповідної заяви банк продовжив нараховувати вкладнику проценти на вклад, що також спростовує позицію відповідача щодо того, що депозитний договір розірваний за заявою вкладника від 12.02.2021 року. Натомість однією з позовних вимог позивача є саме вимога про розірвання депозитного договору, що, за комплексу описаних вище фактів свідчить про те, що між сторонами також виник спір щодо розірвання даного депозитного договору. При цьому, відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Згідно з ч.3 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. За такого, вказаний договір депозиту станом на час розгляду справи судом не є розірваним та буде розірваним лише після набрання рушенням суду по даній справі законної сили. Суд також не погоджується з позицією відповідача щодо того, що внаслідок невиплати вкладнику суми вкладу не підлягає нарахуванню пеня відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а відповідно до позиції колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі №320/5115/17 лише підлягає нарахуванню штраф в розмірі 3% від вартості вкладу одноразово. Відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року №761/26293/16-ц відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Натомість у постанові №320/5115/17 від 09.11.2021 року Велика Палата Верховного Суду вказала, що не вбачає підстав для відступу від висновків, викладених у її постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19). Отже за відмову у видачі належних клієнту за договором банківського рахунку сум передбачається саме нарахування пені відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а не штрафу. Суд також не погоджується з позицією відповідача щодо того, що, оскільки укладений між сторонами депозитний договір розірваний з 26.02.2021 року, то відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року №320/5115/17 після розірвання вказаного договору передбачена ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» пеня не нараховується. Як вказано судом вище, укладений між сторонами депозитний договір станом на час розгляду справи судом не є розірваним та буде розірваним лише після набрання рушенням суду по даній справі законної сили. Натомість відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року №320/5115/17 після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується. Отже процитований вище висновок щодо неможливості нарахування пені стосується саме того випадку, коли відповідний договір банківського вкладу був розірваний за судовим рішенням, яке набрало законної сили, що відрізняється від обставин справи, яка є предметом даного судового розгляду. Таким чином діями відповідача були порушені встановлені законодавством правила виконання цивільно-правових правочинів і права позивача на отримання виконання зобов`язання за договором, що є підставою для розірвання договору та стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу і відповідних нарахувань. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь 54357,53 грн., з яких: 5000 грн. - сума вкладу; 4277,78 грн. - нараховані на вклад проценти за період з 16.10.2014 року по 01.09.2021 року; 118,96 грн. - 3% річних за період з 01.03.2021 року по 01.08.2021 року; 43420,01 грн. - пеня за період з 01.03.2021 року по 01.08.2021 року; 371,11 грн. - втрати від інфляції; 769,67 грн. - списані кошти з нарахованих на банківський вклад процентів; 400 грн. - витрати на оплату послуг відповідача з видачі виписок по рахункам. Вимоги про стягнення з відповідача суми вкладу в розмірі 5000 грн. відповідно до описаних вище підстав є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Так само є обґрунтованими та підлягають задоволенню вимоги про стягнення 4277,78 грн. нарахованих позивачу на суму вкладу процентів, оскільки з наданої суду виписки по рахунку позивача (а.с. 44-58) слідує, що станом на 30.08.2021 року на відповідному рахунку позивача залишок становить 9277,78 грн., з яких 5000 грн. - сума вкладу, отже 4277,78 грн. - нараховані на такий вклад проценти (9277,78 - 5000). Також підлягають задоволенню вимоги про стягнення 3% річних від суми неповернутого вкладу та нарахованих процентів в розмірі 118,96 грн. та втрати від інфляції в сумі 371,11 грн. Що стосується вимог про стягнення з відповідача пені, нарахованої відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», в розмірі 43420,01 грн., то вказана сума більш, ніж у чотири рази перевищує розмір збитків, що виникли внаслідок неналежного виконання зобов`язання відповідачем (суми вкладу та нарахованих на нього процентів). Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За такого, оскільки розмір неустойки (пені) в даному випадку явно не співмірний розміру заподіяних збитків та з врахуванням описаних вище мотивів, суд вважає за необхідне зменшити суму пені до 10000 грн. Суд вважає, що позивачем не доведена необхідність додатково окрім нарахованих процентів в сумі 4277,78 грн. стягнути з відповідача 769,67 грн. процентів, які були списані з рахунку позивача на погашення його заборгованості за кредитом. Як слідує з наданих позивачем виписок по рахункам та із самої логіки процедури нарахування процентів на вклад і їх подальшого перерахунку на інші рахунки або їх списання, спочатку здійснюється розрахунок та нарахування процентів на вклад, а вже після цього нараховані проценти або їх частина перераховуються на інші рахунки або списуються банком за певних обставин. Натомість, як вказувалось вище, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню саме нараховані проценти в сумі 4277,78 грн., в яку також входять проценти, які в подальшому були списані банком. Тому немає підстав для стягнення з відповідача додатково 769,67 грн. процентів, які були списані з рахунку позивача на погашення його заборгованості за кредитом. Суд також вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 400 грн., які останній сплатив відповідачу за надання послуг з видачі виписок по рахункам. Такі суми були сплачені позивачем за реально надані йому послуги щодо надання відповідних виписок і такі послуги банку безпосередньо умовами спірного депозитного договору не врегульовані, отже не пов`язані з невиконанням умов договору депозиту відповідачем, тому також не можуть вважатись збитками від невиконання депозитного договору в розумінні ст. 22 ЦК України. Оплата відповідних послуг банку за надання виписок по рахункам також не є судовими витратами по справі, які передбачені ст. 133, 140 ЦПК України. Отже немає підстав для стягнення з відповідача 400 грн., сплачених позивачем на користь відповідача за надання послуг з видачі виписок по рахункам. З врахуванням викладеного, позов підлягає частковому задоволенню. Укладений між сторонами договір №SAMDNWFD0070311158501 від 16.10.2014 року «Вклад «Депозит Плюс на 12 місяців» підлягає розірванню. Крім того з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти за договором № SAMDNWFD0070311158501 від 16.10.2014 року «Вклад «Депозит Плюс на 12 місяців» в сумі 19767,85 грн., з яких: 5000 грн. - сума вкладу; 4277,78 грн. - нараховані на вклад проценти за період з 16.10.2014 року по 01.09.2021 року; 118,96 грн. - 3% річних за період з 01.03.2021 року по 01.08.2021 року; 10000 грн. - пеня за період з 01.03.2021 року по 01.08.2021 року; 371,11 грн. - втрати від інфляції. В задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача коштів за вказаним договором у більшому розмірі належить відмовити. Оскільки позивача за подібною категорією справ звільнено від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню 992,40 грн. судового збору відповідно до ставок, визначених п.п.1.1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" на час ухвалення судового рішення по справі. На підставі ст.ст. 526; 551; 651; 653; 1058; 1060; 1061 ЦК України та

Outcome: partial