Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

20.05.2021 року позивачі звернулися з відповідним позов до суду, в якому просили скасувати усиновлення малолітнього [PERSON] , [INFO] , усиновлювачами [PERSON] та [PERSON] та передати малолтінього органу опіки та піклування Миколаївської міської ради для вирішення питання подальшого його влаштування; зобов`язати Бахмутський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) внести відповідні зміни до актового запису № 426 від 04.07.2014 року про народження [PERSON] , [INFO] , склдаеного відділом ДРАЦС по місту Артемівську реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області шляхом виключення відомостей про матір [PERSON] та батька [PERSON] ; змінити прізвище дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] ", змінити побатькові дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] », та видати нове свідоцтво про народження. В обгрунтування позову посилаються на те, що [PERSON] органи опіки піклування передали у їх сім`ю 08.08.2018 року, на той момент дітей у них не було. Вони створили для дитини всі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку, йому була виділена дитяча кімната, придбані окремі дитячі меблі, забезпечили його сезонним одягом, іграшками, [PERSON] любив кататися на самокаті. Вони приділяли багато уваги вихованню сина, намагалися привити повагу до ближніх, допомагали вчитися, привчали до регулярного здійснення гігієнічних процедур та уміння самостійно вдягатися, уміння вести себе за столом. Проте усі їх зусилля компенсувати дитині те, що вона не мала до усиновлення, зводилися нанівець. [PERSON] не бажав регулярно митися, категорично не хотів самостійно одягатися, не хотів прибирати іграшки. [INFO] у них народилася донька [PERSON] , але у них не було різниці у ставленні до усиновленої дитини та народженої, вони однаково їх любили. Після народження дитини [PERSON] не працювала, тому весь час приділяла вихованню обох дітей. Із самого початку проживання [PERSON] в сім`ї стало зрозуміло, що це дуже складна дитина. Всі їх намагання до виховання зводилися нанівець. [PERSON] не сприймав і не сприймає до сьогодні їх як матір та батька, старших людей, не бажає сприймати їх як частину своєї родини, не проявляє хоча б елементарної поваги до них, не реагує на їх зауваження. У дитячому садочку вихователі також скаржилися на гіперактивність [PERSON] , його агресивність, що він сперечається з вихователями садочка. Майже одразу після усиновлення [PERSON] в їх сім`ї почалися сварки, між ними почали псуватися стосунки, поведінка [PERSON] ставала нестепрною, взаємини між ними в родині не склалися, прив`язаності не утворилося. В результаті їх зусиль вони зрозуміли, що не в змозі займатися вихованням сина, так я к він не проявляє інтересу до їх життя. За час спільного проживання з [PERSON] так і не був встановлений психологічний та емоційний контакт через несприйняття [PERSON] їх як батьків, а отже несприйняття ним жодних їх роз`яснень щодо елементарних правил поведінки в побуті. В зв`язку з поведінкою [PERSON] вони неодноразово зверталися до психолога, проте суттєвих змін не відбулося. У зв`язку з тим, що за весь цей час між ними та [PERSON] неодноразово виникали побутові проблеми на грунтів негативної поведінки та ставлення до них вдома, вони не в змозі були знайти іншого шляху вирішення проблеми, тому були змушені повернути дитину та його документи. 16.08.2019 року за заявою батька [PERSON] було влаштовано до Миколаївського центру соціально-психологічної реаблітації дітей, де він перебуває і по теперішній час. Вони зверталися до органу опіки та піклування з заявою про скасування усиновлення, проте їм відмовили, мотивуючи це захистом інтересів усиновленого. Проте вони виконували належним чином свої батьківські обов`язки, при цьому між ними, усиновлювачами, і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювачів, стосунки, які роблять неможливим їх спільне проживання і виконання усиновлювачами своїх батьківських обов`язків. Крім того, відповідач як під час підготовчих дій на усиновлення, так і на подальше укрив від позивачів відомості щодо стану здоров`я дитини.Передаючи їм дитину не була надана повна медична документація щодо стану його здоров`я. Було передано лише виписний епікриз, який не містив усіх відомостей про його неврологічні захворювання , їм не повідомили про інфікування дитини вірусом [PERSON] , не пояснили які наслідки затримки психічного розвитку і які зміни слід очкувати у здоров`ї дитини. Внаслідок того, що їх не попереджали про вірусне захворювання [PERSON] , вони не вживали заходів для попередження інфікування членів сім`ї, проте дізналися восени 2020 року, що вони та їх донька також перехворіли на захворювання, спричинене вірусом [PERSON] . Якби їх перед усиновленням попередили про можливість в побуті інфікуватися від дитини і про тяжкий перебіг цього захворювання та його негативні наслідки для здоров`я, то вони прийняли би інше рішення. Їх відпочатку шокувала та бентежила агресивна поведінка сина як вдома, так і в дитячому садочку. Вони влітку 2019 року змушені були звернутися до психіатра МОДЛ де йому встановлено діагноз Ф-83 змішані спеціфічні розлади психологічного розвитку та призначене довготоривале медикаментозне лікування, але через збільшення агресії [PERSON] вони змушені були його повернути. Протягом усього часу з моменту усиновлення вони як мати та батько вживали заходів для досягнення найвищих інтереів , забезпечення стабільних та гармонійних умов життя сина [PERSON] , але це не призвело до бажаних результатів відносини між ними та дитиною склалися такі, що унеможлтивлюють подальше виховання ними дитини, взаємини в родині не склалися, прив`язаності не утворилося, а за таких обставин збереження усиновлення немає жодного сенсу, оскільки зазначені обставини не сприяють усвідомленню дитиною сімейного оточення та родинного затишку, а отже суперечить інтересам дитини. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 11 жовтня 2021 року відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 28.10.2021 року закрито підготовче провадження по справі, задволено клопотання сторін про виклик свідків, про долучення додаткових доказів та призначено справу до судового розгляду на 22.12.2021 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явивися, неодноразово надавав суду заяви про розгляд справи у його відсутність, підтримав вимоги позову, просив про його задоволення. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позові та додаткових письмових поясненнях, та просила про його задоволення. Зазначила, що якщо їм наразі повернути [PERSON] , то жити їм у сім`ї буде дуже важко, як батькам, так і самій дитині. Пояснила, що вони чоловіком перебували на обліку осіб - усиновлювачів в службі у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації, адже чоловік дуже хотів мати сина, та отримали направлення до Миколаївського обласного будинку дитини. В березні 2018 року вони познайомилися з [PERSON] , після чого ще декілька раз приїздили до будинку дитини. Вони спілкувалися з хлопцем, брали його гуляти на вулицю, на дитячий майданчик, [PERSON] себе добре поводив. Вона визнає, що більше з [PERSON] спілкувався чоловік, а вона на той час вже була вагітна, іноді погано себе почувала, а вдень була на роботі. Визнала, що з її боку це було поспішне рішення, треба було спочатку взяти хлопця під опіку, не були б тепер вимушені два роки ходити по судах. При всиновленні працівниками установи та відповідачем, було повідомлено, що стан здоров`я дитини задовільний, що він нічим не хворіє. Проте, передаючи їм дитину відповідач не надав медичної документації щодо стану його здоров`я. Було передано виписний епікриз і все. В подальшосму дитина почала часто хворіти і вони були вимушені провести йому повне медичне обстеження. Перш за все вони намагалися створити для дитини умови, необхідні для забезпечення його усім необхідними, як для здоров`я, так і для розвитку, намагалися показати йому усю красу та та різнобарвність оточуючого світу, привити йому навички поведінки у соціумі, елементарні навички поваги до дорослих , ввічливість, гігієну. Вони водили його на дитячі майданчик, розважальні центри, з метою скорішого набуття соціальних навичок влаштували до дитячого садочка. Проте з іншими дітьми почалися проблеми, він бив дітей у садочку, забирав іграшки, на нього скаржилися батьки інших дітей, проганяли її з майданчика у дворі. З садочка надходили постійні скарги на [PERSON] . Вони вимушені були перевести дитину у інший ДНЗ за вимогю вихователів. [PERSON] дуже повільно всьому вчився, міг 20 хвилин чистити зуби, не вмів навіть їсти тверду їжу. Вона вимушена була всьому його вчити, як зовсім маленьку дитину. Вони ні в чому йому не відмовляли, він був забезпечений і одягом, і їжею, і іграшками, і знаряддям для розвитку, вони створювали для нього належну атмосферу батьківської турботи, проте не знайшли пророзуміння. Він не реагував на їх зауваження, не бажав приймати ліки, іноді викидав їжу у смітник, не прибирав іграшки, не бажав митися . Прояви агресії , які він раніше проявляв до інших дітей, став проявляти і до них. Кричав, що вони не повинні йому «указувати», оскільки вони не його батьки, і просив відвезти його назад до садочка ( так він називав дитячий будинок). Вона дуже багато часу витрачала на його виховання, проте він все одно не слухався її і не виконував її настанови. Чоловік багато часу перебував на роботі, у [PERSON] більш-меньш налагодилися стосунки з батьком, його він слухався. Але коли вона була вдома сама, та ще з новонародженою дитиною на руках, вона не могла з ним справитися. Скільки вона не розмовляла з [PERSON] , скільки не пояснювала, що не можна робити певні речі і треба слухатися, виконувати вказівки матері - він або робив вигляд, що не розуміє її, або сперечався та кричав. А навіть коли погоджувався і казав, що все усвідомив, то все одного наступного разу робив навпаки. Оскільки на той час у неї була на руках дитина до року, вона дійсно часто приїзжала до матері в с.Шурино, де бабуся відводила хлопця до садочка. Дійсно, [PERSON] відвідував два дитячі садочки, адже так було зручно і не шкодило дитині. Заперечувала, що вони залишали [PERSON] бабусі самого. Також позивачка визнала, що дійсно при всиновленні повідомляла Службі у справах дітей адресу проживання в с.Шурине у будинку матері, адже вони на той час проживали в Миколаєві у гуртожитку , і розуміли, що дозвіл на усиновлення дитині сім`ї, яка проживає в гуртожитку, не нададуть. Вона зверталася і до платного, і до державного психологів за консультацією щодо поведінки дитини, проте їй казали тільки, що потрібен час, а зараз треба більше уваги приділяти дитині. Також в подальшому нею було виявлено, що в організмі [PERSON] перебуває штамм вірусу Епштейна - Барр (герпесвірус людини), про що їй не повідомили при всиновленні. А це дуже страшна хвороба, і як ій повідомили лікарі, людина з такою хворобою - це майже інвалід на все життя. Богдан заразив цим вірусом і їх, імаленьку сестричку. До того ж вже потім вона побачила у виписному епікрізі - КПР =67% , а це вже ступінь розумової відсталості, а про те, що [PERSON] розумово неповноцінний їй також при всиновленні не повідомили. Атмосфера в сім' ї стала нестерпною, тому вони вимушені були повернути дитину, адже стало остаточно зрозумло , що сам [PERSON] не сприймає їх як батьків і не вдічуває до них поваги та любові, постійно проявляє агресію, сам не бажає жити в їх родині. Таким чином, вони, як батьки належно виконували свої батьківські обов`язки, жодним чином не ухиляючись від їх виконання, а навпаки роблячи усе можливе для виховання сина, але на жаль при цьому між ними, усиновлювачами, і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювачів, стосунки, які роблять неможливим їх спільне проживання і виконання усиновлювачами своїх батьківських обов`язків. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала за відсутністю правових підстав. Суду пояснила, що 03 березня 2018 року позивачі звернулися до ССД ОДА для знайомства з [PERSON] . Службою було організовано знайомство з дитиною, потім ознайомлено зі станом здоров`я дитини, особливостями його ровиток, повідомлено про історію його життя, здібності, риси характеру, надано рекомендації. 07 березня 2018 року позивачі вже звернулися із заявою про усиновлення [PERSON] . При цьому спеціалістами служби було запропоновано не поспішати, взяти більше часу для спілкування з дитиною, на що позивачка категорично відмовилася, ззаначивши, що вже прийняли остаточне рішення про усиновлення [PERSON] . В подальшому після прийняття рішення судом про усиновлення, нагляд за дотриманням прав усиновленої дитини здійснювалал Сдужба у справах дітей Миколаївської РДА, оскільки позивачі зазначили , що проживають за адресою [ADDRESS] . І лише через два роки органу опіки та піклування ММР стало відомо, що дитина знаходить в Центрі, а справа перебуває в суді. З листа Служби у справах дітей Миколаївської РДА їм стало відомо, що між матір`ю та [PERSON] не був встановлений психологічний та емоційни контакт, матір неодноразово проявляла агресію до малолотінього, що призвело до психологічної травми до [PERSON] . Після народження в сім`ї рідної донки у матері посилилося відчуження до усиновленого сина. Жорстоке поводження було помічено і з боку бабусі, до якої часто відправляли хлопчика. Службою проводилася певна роботи з сім`єю, надавалися рекомендації щодо поліпшення ситуації та налагодження контакту з усиновленою дитиною, але подружжя [PERSON] добровільно звернулося до комісії з питань захисту прав дитини при Миколаївській РДА з заявою про відібрання дитини, після чого дитна була влаштована до Центру. Вважають, що дитина набула ще важчого психоемоціного стану саме через те, що батьки мають чітке бажання його позбутися. Травматичний дитячий досвід має руйнівний вплив на здоров`я дитини. На сьогодняшній день [PERSON] не хворий на психічну чи іншу невиліковну хворобу, про що усиновлювачи не знали і не могли знати під час усиновлення. На думку представника, позивачі не доведи, що між ними та дитиною склалися стосунки, які роблять неможливим їх спільне проживання - саме незалежно від їх волі. Адже ці стсоунки визначалися , планувалися і будувалися саме з волі позивачів. Вони свідомо вирішили усиновити дитину, прийнявши на себе усю батьківську відповідальність. Немає жодних підстав вважати стосунки між батьками і дитиною в період проживання однією родиною такими, що склалися незалежно від волі батьків. Разом з тим, враховуючи інтереси дитини, її право на виховання в сім`ї, вважають що наразі усиновлення дитини суперечить інтересам дитини і не забезпечує її сімейного виховання. Представник третьої особи Хохлова І.О. в судовому засіданні позов не визнала. Суду пояснила, що наразі в Миколаївському районному суді Миколаївської області перебуває на розгляд справа за позовом органу опіки та піклування Миколаївської райдержадміністрації про позбавлення батьківських прав позивачів. За час спільного проживання між [PERSON] та [PERSON] не був встановлений психологічний та емоційний контакт, відповідачка неодноразово проявляла агресію до малолітнього, відвозила його на виховання та залишала там до бабусі в с.Шурино, до дитини застосовувала фізичну силу, що призвело до психологічної травми у [PERSON] . Після народження в сім`ї рідної доньки посилилось відчуження відповідачки до усиновленого сина. [PERSON] не має можливості самостійно виховувати дитину у зв`язку з графіком роботи. Службою у справах дітей Миколаївської РДА та центром СССДМ проводилась кропітка робота з сім`єю, надавалися рекомендації щодо поліпшення ситуації та налагодження контакту з усиновленою дитиною, але намагання працівників виявились марними: позивачі добровільно звернулися до комісії з питань захисту прав дитини при Миколаївській РДА із заявою про відібрання у них малолітнього [PERSON] . Крім того, відносно [PERSON] 15 серпня 2019 року було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 184 КУпАП . Працівників Служби вразив дзвінок в квітні 2019 року від працівників Миколаївського обласного дитячого будинку стосовно того, що до них [PERSON] , привела дитину [PERSON] , який був дуже стомлений та плакав, мати кричала на нього, що він є нікчема і таким як він місце тільки в інтернаті, а вона вже не всилах його терпіти. В серпні 2019 року батько сам привіз дитину до Служби, звідки його відвезли до Центру , де батько залишив його зі словами , що «тобі краще буде в інтернаті». Вважають , що саме поведінка матері, її небажання приймати усиновлену дитину як рідну, її спосіб виховання через сварку та крик на дитину і призвели до того, що з [PERSON] не скалаися сімейні стосунки, отже ситуація , що склалался, виникла саме з вини усиновлювачів, а не дитини. Під час бесіди з сім`єю [PERSON] було з`ясовано, що у подружжя різні погляди на відношення до [PERSON] , всі проблеми у їх сім`є прийнято вирішувати криком та лайкою. І сама [PERSON] , і [PERSON] підтвердили, що випадки агресії по відношенню до усиновленого хлопчика проявлялися у позивачки. Всі рекломендації щодо роботи з практичним психологом та намагання працінвиків Служби виявилися марними. Жорстоке поводження з хлопцем було помічено і з боку бабусі , до якої відправляли хлопчика, [PERSON] при появі бабусі автоматично прикривав голову руками. В індивідуальні розмові матір [PERSON] підтвердила, що хлопця карають і не тільки морально за найменшу провинність, адже через фізичне покарання швидче «доходить». Служба вважає, що наведені позивачами обставини не свідчать про те, що зміна поведінки дитини в негативну сторону сталася поза волею позивачів, оскільки встановлені обставини вказують на те, що поведінка позивачів також вплинула на їх стосунки з дитиною. Вважають, що позивачів слід саме позбавити батьківських прав та обов`язково стягувати з них аліменти, адже позивачі викорситали кошти, всиновивши дитину: 16124 грн, які були накопичені на рахунку дитини під час перебування в БУдинку дитини, більше 10 000 одноразово, та по 860 грн щомісячно державних коштів. Практичний психолог КЗ «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколївської обласної ради [PERSON] , де зараз перебуває дитина, суду пояснила, що [PERSON] поступив до них за заявою батька. Спочатку [PERSON] був замкнений, нічого не розповідав, про те, що відбувалося в сім`ї. Потім почав розповідати, що його не любили в сім`ї, він "кочував" -його постійно передавали від одної бабусі до іншої, то в один садочок, то в другий. Часто його залишали у бабусі в селі, яка його постійно виховувала. В сім`ї дійсно постійно були сварки саме через нього, його сварили за те, що він був неслухняний. До теперішнього часу на зауваження дорослих він дійсно замикається, запитує, чого він знову був неслухняний. Щоб виправдатися може на ходу вигадати якусь історію, нафантазувати. Він не бажає повертатися до цих батьків, але мріє , щоб йому знайшли нових батьків, але щоб він там проживав з рідною сестричкою ( він так сприймає доньку позивачів [PERSON] ), згадує як разом з мамою її годував, також він сумує лише за своїми особистими іграшками, яки залишилися в тій сім`ї. На тепрішній час [PERSON] вже перейшов у другий клас, йому подобається вчитися, він старається, але досі іноді конфліктує з одноліками. Наразі жодних психіатрічних діагнозів йому не виставлено. Як пояснила допитана в судвоому засіданні в якості свідка [PERSON] , заступник головного лікаря з медичної частини КНП «Миколаївський обласний будинок дитини» , [PERSON] перебував у них до всиновлення 10 місяців, і за цей час був навчений усім необхідним навичкам і самообслуговування, і гігєни, і поведінки за столом відповідно до віку. Жодних зауважень до дитини не було,ні проявів агресії, ні психологічних проблем. Працівники закладу пам`ятають його як доброго, веселого та світлого хлопчика, тому дуже здивовані такою ситуацією, що склалался у нього в житті. Богдан був здоровий, ніякого складного перебігу інфекційного мноонуклеозу не було, він протікав як звичайне ГРВі. Щодо діагонозу затримка психічного розвитку - то такий діагноз мають всі без виключення вихованці дитячого будинку через ті складнощі виховання, які вони пережили до того, як їх покинули батькі чи їх позбавили батьківських прав, та через так звану «педагогічну занедбаність». Дійсно , коли 23.01.2017 року [PERSON] був влаштований до дитячого закладу, тобто в 3,3 рокаи- розвиток у нього був на 1 рік та 10 місяців. При надходженні до будинку коефіцієнт психічного розвитку у нього був 58%, а за рік перебування у них значно підвищив свій рівень розвитку до КПР =67% , динаміка була досить позитивна, отже при належному вихованні та приділенні більшої уваги до розвитку з боку батьків, він мав би догнати у розвитку своїх однолітків з повноцінних сімей. Згідно наданої працівниками будинку для всиновлення характеристики, [PERSON] характеризувався як розумна, активна творча, есоціна та радісна дитина, яка проявляє інтерес до всього. Характеризувавчся також як самсотійний в побуті згідно віку. Коли батьки приходили знайомится з хлопцем, і при підготовці документів на всиновлення і коли забирали його -їм була надана повна інформації про стан здоров`я дитини, роз`яснені усі особливості його розвитку та діагнозів, головний лікар будинку ніколи не приховує від потенційних всиновлювасчів відомостей про здоров`я дитини. Тому твердження позивачів, що він них щось приховали - є неправдивим. За час оформлення документів на усиновлення, до [PERSON] приходив батьком [PERSON] , мати вони бачили декілька разів, як їм було відомоо, то мати була вагітна. [PERSON] завжди уважно ставився до рекомендацій вихователів та лікарів, приносив [PERSON] подарунки, брав його гуляти, було видно, що у хлопця з нми скалалися добрі довірительні стсоунки, тому вони не мали жодних претензій до майбутніх батьків. Допитана в якості свідка в судовому засіданні лікар-педіатр [PERSON] суду пояснила, що спостерігала [PERSON] з лютого по липень 2019 року. Батьки дійсно опікувалися здоров`ям дитини, приводили його на консультацію, сумлінно виконували всі рекомендації лікаря. На прийомі вона помітила роздратований стан [PERSON] , він плакав, кричав, не давався на огляд, ховався під столом. Тому вона порекомендувала звернутися матиері на консультацію до невролога. Як їй відомо, в подальшому невролог направив дитину до психіатра на консультацію. Про існування у [PERSON] якіхось невиліковних хвороб їй невідомо. Дійсно, [PERSON] є носієм вірусу Епштейна-Барра, коли він перехворів на цю хворобу, вона сказати не може, але сказати, що носійство цього вірусу має певні негативні наслідки для здоров`я людини в подальшому її житті було б невірним. Можливе зниження імунітету, викликане цим вірусом, але таке має транзисторний стан і піддається успішному лікуванню. Стверджувати, що діагностований у рідної доньки [PERSON] в жовтні 2020 року цей вірус - це наслідок зараження саме від [PERSON] - неможливо, адже цим вірусом людина може заразитися будь де. Вислухавши пояснення сторін , допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що з 01 грудня 2012 року позивачі перебувають у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до розпорядження голови Доманівської райдержадміністрації дитина з 11 січня 2017 влаштована до Миколаївського обласного Будинку дитини, звідки його забрали позивачі до своєї сім`ї, дитина проживала за місцем постійного проживання позивачів. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2018 року у справі № 487/1439/18 задоволено заяву [PERSON] та [PERSON] про усиновлення дитини. Цим рішенням постановлено усиновити [PERSON] , який народився [INFO] в м. Артемівськ Донецької області (актовий запис № 426 зроблений відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Артемівську реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області від 04 липня 2014 року) громадянами України [PERSON] та [PERSON] . Заявників оголошено батьками дитини. Змінено усиновленій дитині прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », по батькові з « [PERSON] » на « [PERSON] », місце народження з «місто Артемівськ Донецької області» на «місто Миколаїв», ім`я та дата народження залишилися попередніми. А також зобов`язано внести відповідні зніми до актового запису усиновленої дитини. Відповідно до рішення суду було внесені зміни до актового запису від 04.07.2014 року № 426 про народження дитини, де позивачі зазначені батьками дитини, дитина записана як [PERSON] , [INFO] . Також у позивачів [INFO] народилася спільна донька [PERSON] . 16 серпня 2019 року за заявою [PERSON] , та за направленням № 134/1-19 від 16.09.2019 року Служби у справах дітей Миколаївської облдержадміністрації як такого, що залишений без батьківського піклування» малолітню дитину було влаштовано до Миколаївського центру соціально-психологічної реабілітації дітей Миколаївської обласної ради. Відповідно до Рішення комісії з питань захисту прав дитини при Миколаївській райдержадміністрації від 15.08.2019 року вирішено інспектору ювенальної превенції Миколаївського РВП скласти протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.184 КУпАП за ухилення від виконання батьківських обов`язків, щодо забезпечення необхідних умов життя,навчання та виховання малолітньої дитини. Службі у справах дітей райдержадміністрації тимчасово влаштувати малолітнього [PERSON] до Комунального закладу«Центр соціально-психологічної реабілітації дітей`Миколаївської обласної ради. Відповідно до листа ГУНП в Миколаївській області Очаківського відділу поліції Миколаївського районного відділу поліції відносно [PERSON] 15.08.2019 року складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.184 КУпАП та направлено на розгляд до суду. Постановою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 04.12.2019 року (справа № 489/6009/19) закрито справу про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] , передбачене ч.1 ст. 184 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Служба у справах дітей Миколаївської райдержадімністрації, як виконувач функції органу опіки та піклування надала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав позивачів відносно малолітнього [PERSON] . Рішенням у справі № 945/1677/19 від 27 липня 2020 року Миколаївського районного суду Миколаївської області позовну заяву Служби у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації, виконувач функції органу опіки та піклування до [PERSON] , [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів- задоволено. Позбавлено [PERSON] , [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину, починаючи з 12.09.2019 року і до досягнення ним повноліття на особовий рахунок дитини . У задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] , [PERSON] до Служби у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації, виконувач функції органу опіки та піклування про скасування усиновлення- відмовлено. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 04.11.2020 року вказане рішення скасовано з процесуальних підстав. Згідно висновку про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дитини [PERSON] , складений головним лікарем Миколаївського обласного будинку дитини , зазначено наступний діагноз «ураження головного мозку неуточненої етіології (затримка психічного розвитку) G 93.9; фімоз, гіперметргія обох очей, група здоров`я ІІ. Потребує медико-педагогічної корекції. Щеплення за віком. Згідно виписного епікризу лікаря педіатра при всиновленні [PERSON] зазначено діагноз: ураження головного мозку (затримка психічного та мовного розвитку), вірус Епштейна-Барр в стадії реконвалесценції .Плоско-вальгусний стопи. Рекомендовано контрольу інфекціоніста, ортопеда, невролога, заняття з логопедом та психологом. Матеріалами справи підтверджується, що позивачі уклали декларацію з сімейним лікарем-педіатром, своєчасно зверталися до лікарів за поточним лікуванням [PERSON] , виконували рекомендації лікарів забезпечили оперативне лікування фімозу. Дійсно підтверджено, зо [PERSON] має позитивний результат наявності антитіл IgG- капсиду (VCA) проти вірусу [PERSON] ( при цьому IgМ-антитіла - транзиторні - у дитини станом на 27.07.2019 року не виявлені, в иявлені лише IgG-антитіла, які зберігаються протягом всього життя) . Жодними матеріалами справи, поясненнями лікарів-педіатрів , допитаних в судовому засіданні в якості свідків ( в тому числі і з боку сторони позивача) не підтверджується, що вказана хвороба є невиліковною, носій такого вірусу становить небезпеку для оточуючих, чи може мати важкі наслідки для власного здоров`я через наявність в крові таких антитіл. Період захворювання, які і його ймовірні наслідки у визгляді селективного імунодефіциту мають виключно транзисторний перебіг, який піддається успішному лікуванню. Твердження позивачів, що вони та їх донька [PERSON] , у яких діагностували антитіла к вказаному вірусу у жовтні 2020 року, заразилися від [PERSON] - є виключно припущенням позивачів. До того ж доказів того, що до всиновлення [PERSON] вони перевірялися на наявність зазначеного вірусу і у них він не був діагностований - суду не надано. Крім того, сама позивачка долучила до матеріалів справи випісний епікриз [PERSON] , де зазначено про наявність вірусу [PERSON] у стадії реконвалесценції (одуження). Жодних доказів того, що від неї приховали цю інформацію, запізно вручили медичні документи, що вона була позбавлена можливості дізнатися про цю хворобу завчасно - суду не надано і нічим не підтверджено. До того, в судовому засіданні позивачка підтвердила, що оскільки на той час була вагітна та постійно погано себе почувала, то могла щось неуважно слухати та не зрозуміти. Разом з тим, позивачі відлмовилися від проходження навчання на курсах всиновлювачів при підготовці документів, зазначивши, що вони самостійно прочитали багато літератури і все усвідомлюють. В матеріалах справи наявна Довідка від невролога МОДЛ , що [PERSON] поставлений діагноз «порушення поведінки, порушення сну» за зверненням батька. Призначене лікування та консультація психіатра. В подальшому [PERSON] було влаштовано до дитячого садочку. За характеристикою дитячого дошкільного комунального закладу Шуринський ДНЗ "Веселка" не проявляє інтересу до занять, не здатний контролювати свою діяльність, не доводить справу до кінця, заважає педагогу, дітям, швидко виснажується. У хлопчика складні стосунки з дітьми, він не ділиться іграшками з ними, відбирає та ламає їх, б`є дітей без приводу, на будь - які зауваження вихователів кричить та кидається битися. Також позивачами зазначено, що [PERSON] відвідував одночасно два дошкільних навчальних заклада - Шуринський ДНЗ Миколаївського району Миколаївської області та дошкільне відділення КЗ «ЗОШ-інтернат» І-ІІ ст. ЦЗПО та КР МОР - при цьому від 5- до 15 днів на місяць кожний . Позивачка пояснює це ти, що фактично вони проживали в м.Миколаєві спочастку в грутожитку, потім в орендованому будинку , а в с.Шурине проживає її ріждна мати, яка працює в дитячому садочку. Оскільки у неї була новонароджена дитина, вона потребувала допомоги матері і часто приїздила до матері на певний період, а щоб [PERSON] не сидів вдома , вони і оформили його до двох садочків- за місцем фактичного проживання і за місцем проживання рідної бабусі, от він і відвідував два садочки паралельно - в залежності від того, в якому населеному пункті вони знаходилися. Згідно характеристик з обох ДНЗ, адаптація до дитячого садочка проходила важко. дитина розвинена згідно віку. Має складні стсоунки з однолітками, часто проявляє бажання заволодіти чужими іграшками , б`є та штовхає дітей, складно реагує на зауваження. Згідно інформації Шуринського ДНЗ «Веселка» від 05.01.2020 року, за час відвідування з 18.11.2018 по 27.06.2019 року [PERSON] закладу - ним опікувалася лише бабуся [PERSON] ,, яка працює в заладі освіти кухарнем. Батьки не були жодного разу на святкових закладах. Богдан дійсно показав себе з агресивної сторони. Також позивачем надано два Акти про проживання родини. Так, [PERSON] проживали в гуторжитку за адресою в [ADDRESS] в період з 2009 по 2019 рік. Згідно акту про проживання сусідів родина має позитивну характеристику, сусіди підтверджують про створення для [PERSON] належних умов, забезпечення хлопчика усім необхідним. З лютого 2019 року Баталижини проживають в орендованому будинку в [ADDRESS] , мають позитивну характеристику від сусідів, зазначають про доглянутість сина. При цьому суд звертає увагу, що у цих двох наданих Актах про проживання від сусідів за цими адресами, сусіди повідомляють, що хлопчик не рідний, всиновлений , що мати розповідала, що водить дитину до психолога , що дитина не сприймає їх старання та неадекватно реагує на зауваження. Таке свідчить, що мати навіть не намагалася зберегти таємницю всиновлення і зазначати синові, що вони є його батьками, виставляла сина перд сусідами в негативному світлі, тобто одразу розділяла своїх дітей як рідну та нерідну. Згідно Акту проведення виїзду від 14.08.2019 року комісії ССД МРДА до Шуринського ДНЗ з метою з`ясування умов утримання та виховання усиновленої дитини [PERSON] - втснаовлено факт тривалого проживання [PERSON] у бабусі [PERSON] , в с.Шурине , де батьки навідують його один раз на тиждень. Дитина відвідує Шуринський ДНЗ, де характеризується негативно : неслухняний, агресивний, б`є інших дітей, відбирає іграшки. При цьому сам [PERSON] це пояснив тим, що не бажає жити з бабусею, яка його часто б`є, він сумує за батьками, але мама вже більше любить сестричку. Бабуся також не заперечувала фактів фізичного покарання онука за відмову їсти деякі страви , повільне одягання та інше. На попередніх бесідах батьки (особливо [PERSON] ) висловлювали бажання відмовитися від усиновлювального хлопчика. Згідно протоколу № 9 засідання комісії з питань захисту прав дітей при Миколаївській РДА від 15.08.2019 року заслухали доповідь начальника служби [PERSON] , яка повідомила про ситуацію в родині [PERSON] . Батько хлопчика пояснив, що дружина хоче відмовитися від дитини, що пов`язано з агресивними провами характеру хлопчика, істерики [PERSON] почалися відпочатку. Мати пояснила, що жалкує про усиновлення, що [PERSON] не місце в їх родині. Має надію, що [PERSON] потрапить у родину, яка буде його любити . Коли вони відвдували психолога, їй пояснили, що «роботи не початий край», а займатися з [PERSON] нема коли, бо народилася рідна дитина. Вирішено було звернутися до суду з заявою про позбавлення баткьівських прав та про тимчасо влаштування дитини до Центру. Згідно інформації КЗ «МЦСПРД» МОР, [PERSON] перебуває в закліді з 16.08.2019 року по теперішній час, за цей період його відвідав лише один раз 13.09.2019 року батько [PERSON] . [PERSON] зарекомендував себе як активний, дуже рухливий та веселий хлопчик, навичками самообслуговування та гігієни влодіє в достатній мірі для свого віку. Він поступово пристосувався до нових правил та комфортно почуває себе в умовах чіткого режиму дня. Важко знайти мову з одноліками, часто виникають суперечки. Спостерігається схильність до фантазування, іноді брехні. Богдан не завжди правильно оцінює свої можливості тому потребує контролю та допомоги дорослих у правильному виборі життєвої позиції. На зауваження дорослих реагує пригнічено, не вміє відстоювати свою точку зору без надмірних емоцій. Часто порушує дисципліну, потребує постійного нагадування про норми та правила поведінки в соціумі. Згідно інформації Центру від 27.10.2021 року під час проведення соціально-психологічної діагностики [PERSON] було виявлено порушення повноцінних родинних зв`язків між [PERSON] та батьками. У хлопця спостерігається занижена самооцінка, невпевненість у собі та схильність до навіювання та впливу оточуючих. Зі слів дитини він не має бажання повертатисмя в сім`ю [PERSON] , ображений на них за те, що його поствійно сарили вдома, а потім привезли до Центру та покинули. [PERSON] потребує індивідуального підходу у вихованні та постійної емоціної підтримки і врівноваженого системного контролю з боку дорослих. На даний час [PERSON] бажає виховуватися в іншій сім`ї. Також матеріалами спрвпи підтверджується, що позивачі один раз з 25.07.2019 року ( коли звернулися до Центру) зверталися щодо налагодження стосунків з дитиною дошкільного віку та корекції поведінки: зі слів [PERSON] дитина постійно не слухається, неодноразово має прояви агресії . Позивачі 01.08.2019 року отримали психологічну консультатцію з психологами Центру, в тому числі і щодо проявів ревнощів до молодшої сестри з боку хлопця, проте на наступну консультацію сім`я не з`явилася. Отже, суд враховує, що у зв`язку із занепокоєнням психологічним станом дитини , як пояснила позивачка, ними було лише двічі відвідано психолога, і за її твердженням будь якої допомоги у створені єдиної родини психологом їй не надано, а надані лише загальні рекомендації щодо приділяння більшої уваги сину та необхідності ще перечекати цей тривалий час адаптації дитини. Але ж останнє відвідування психолога відбулося 01.08.2019 року, на наступну консультацію позивачі не прибули, а вже 16.08.2019 року відмовилися від дитини. Тобто таку поведінку батьків суд не може розцінити як таку, що вони намагалися вжити усіх заходів задля налагодження контакту з дитиною і корекції її поведінки. Поза розумним сумнівом , не можна ставити в провину 5-річній (!) дитині, яка до того 4 роки свого житя не знала батьківської любові та турботи, не знала належного виховання, що вона повільно вчиться побутовим навичкам та поваги до батьків. І що саме виключно з вини 5-6 річної дитини склалися стосунки, які роблять неможливими спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. Адже небажання дитини у такому віці їсти певну їжу, чемно поводити себе за столом та на дитячому майданчику, небажання складати свої іграшки та виконання у швидкому темпі гігєнічних процедур - не свідчить про неможливість її спільного проживання з батьками у родині. До того ж суд враховує, що позивачка сама в судовому засіданні визнала, що певні такі дії вона дозволяє робити своїй рідній доньці ( як-то відмовлятися від певної їжі), адже у неї різне ставлення до цих дітей "в душі, в сердці". Крім того, позивачка після вислуховування пояснень практичного психолога Центру, сама звернула увагу, що вони взяли хлопчика у 4-річному віці, тобто коли в нього вже сформувався характері певні соціальні навички поведінки ( що психолог заперечив) і його вже неможливо "переробити та перевиховати". Але ж при прийнятті рішення про всиновлення дитини у такому віці позивачі не могли не усвідомлювати такі фактори вікового розвитку дитини , отже свідомо погодилися взяти в родину дитину з сформованим у певному ступеню характером . А за такого той факт, що вони не змогли виховати та сформувати характер [PERSON] так, як їм потрібно - не свідчить, що між ними склалася неможливість виконання усиновлювачами своїх батьківських обов`язків, незалежно від волі усиновлювачів. Майже всі пояснення позивачів зводилися до того, що [PERSON] їх не слухається і не виконує їх вказівки, адже ж неслухняна дитина 5-річного віку - це не патологія. В дитячій психології виділяють причини , чому дитина стає неслухняною , як-от : вікова криза (завичай це 5 років - вік [PERSON] , 7 років, 10-12 років - у цей час відбуваються зміни на особистісному рівні дитини. Змінюється її поведінка і психіка) ; велика кількість заборон, непослідовність батьківта розбіжності у вихованні ( а матеріалами справи підтверджується, що у матері та батька були різне ставлення до виховання диин, дитина часто перебувала під вихованням бабусі, одночас відвідувала два садочка- де були різні колективи, різні вихователі). Насправді неслухняна дитина може дуже любити й поважати своїх батьків. Просто вона відчуває в собі силу відстоювати свої бажання, або потребу перевірити любов батьків, або прагнення в такий спосіб виявити свою образу ( алеж ревнощі старшої дитьини при появі в роджині новонародженої дитини , якій мати безумовно повинна приділяти багато уваги- це загальновідомий факт, і лише від поведінки матері залежить яким чином уникати цієї проблеми, алеж ніяк не від старшої дитини такого віку). Діти з великою силою волі можуть бути надзвичайно розумними та творчими. Вони ставлять багато запитань, ( а саме це розповідала про [PERSON] позивачка). Вони завжди мають власну думку з різних питань і відстоюють свої позиції. Цілком можливо, що в такому випадку не слід було «ламати» дитину й вимагати безумовного підпорядкування. У відносинах між батьків і дитиною основна роль у їх побудові покладається саме на батьків, так як вони на відміну від 5-річної дитини вже мають певний життєвий досвід, в тому числі, і щодо врегулювання конфліктів. Взявши на себе батьківські обов`язки позивачі добровільно і усвідомлено взяли на себе тягар щодо їх виконання, і ухилення від цього не допускається. Також суд звертає увагу на те, що в своїх письмових поясненнях позивачі посилалися на сюжет на телеканалі "Україна" про їх щасливу родину після усиновлення хлопчика. Так, в сюжеті за посиланням [INFO] - [PERSON] повідомляє, що це саме вона вмовила чоловіка всиновити [PERSON] , що дуже щаслива , що вони занйшли його, що хлопчик радує їх кожного дня, любить і читати, і писати, і розказувати віршики, і вони дуже щасливі, що здійснили головну мірю [PERSON] - знайти батьків. Але в судовому засіданні позивачка надала зовсім інші пояснення стосовно того, як [PERSON] поводив себе у родині відпочатку і про його низькі розумові здібності також, і що це чоловік був ініціатором усиновлення, а вона сумнівалася до кінця. Таке викликає у суду обгрунтований сумнів у щирості наданих нею суду пояснень стосовно виключно небажання самого [PERSON] сприймати їх як батьків незалежно від методів їх виховання, які були, з її слів, теплячими та сповненими любові до дитини, як до своєї рідної. За змістом ч. 8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись із максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Статтею 207 Сімейного кодексу України встановлено, що усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого ст.282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Згідно з ч.ч.3-5 ст.232 СК України, з моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. Відповідно до п.п. 1-3 ч. 1, ч. 4 ст. 238 СК України, усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання, якщо дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; та якщо між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. Усиновлення скасовується від дня набрання чинності рішенням суду. Як роз`яснив Верховний Суд України в Постанові Пленуму №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав» основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача; виявлення після усиновлення розумової неповноцінності або спадкових відхилень у стані здоров`я дитини, які істотно утруднюють або унеможливлюють процес виховання, про наявність якого усиновлювач не був попереджений при усиновленні; поновлення у дієздатності батьків дитини, до яких він був дуже прив`язаний і не може забути про них після усиновлення, що негативно впливає на його емоційний стан, і т. п. Порядок здійснення усиновлення (скасування усиновлення), здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей регулюється Порядком провадження діяльності з усиновлення та здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2008 № 905. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Суд вправі скасувати усиновлення дитини при відсутності винної поведінки усиновителя, коли в силу обставин, що не залежать від усиновителя, не склались відносини, що необхідні для нормального розвитку і виховання дитини. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачами не доведено те, що стосунки, які формувалися між усиновлювачами та дитиною на теперішній час можна назвати незалежними від волі усиновлювача, що впродовж проживання дитини в родині вони робили все можливе для встановлення родинних зв`язків з сином , що між ними дійсно незалежно від їх волі сформувалася психологічна несумісність з дитиною ( адже забезпечення фізичних потреб дитини -що безумовно належно виконували позивачі не є тим єдиним, що повинні забезпечувати батькі), а отже що між усиновлювачами і дитиною склалися, незалежно від волі батьків, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків, що унеможливлюють подальше проживання дитини разом із усиновлювачами. Посилання позивачів на відсутність можливості встановлення з дитиною взаєморозуміння, з тих підстав, що дитина не сприймає їх як батьків, не є підставами, які передбачені законом для скасування усиновлення і носять характер припущень, оскільки з одного буку позивач вказує на відсутність порозуміння між ними та сином, а з другого боку зазначає, що виявляла неабияке піклування, любов та турботу про нього . Дитина не страждає на недоумство, психічну чи іншу тяжку чи невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення. Таким чином, обставини встановлені п.2 та п.3 ч.1 ст. 238 СК України , на які як на підставу позову посилаються позивачі, відсутні, а тому заявлені позовні вимоги з цих підстав не можуть бути задоволеними. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається з пояснень третьої особи представника Служби у справах дітей Миколаївської РДА та представника органу опіки та піклування виконкому ММР - вони заперечували проти скасування усиновлення з заявлених позивачами підстав, при цьому, позивачем письмовий висновок щодо доцільності скасування усиновлення суду не наданий. При цьому суд враховує, що правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Як зазначено у Постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 917/1739/17 від 04.12.2019 року , Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Згідно з пунктами 1, 2 статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей (переглянута) від 27 листопада 2008 року, ратифікованої Верховною Радою України 15 лютого 2011 року, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом. Відповідно до статті 207 СК України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 роз`яснено, що усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно із пунктом 13 вказаної постанови усиновлення може бути скасоване, якщо: воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; між усиновлювачем і дитиною незалежно від його волі склалися стосунки, які роблять неможливим виконання ним своїх батьківських обов`язків. Крім того, вказана постанова наголошує, що основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача та інших обставин, що негативно впливають на емоційний стан дитини. Необхідно звернути увагу, що ключовим питанням при вирішенні справ про скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам дитини. Суд погоджується з думкою відповідача , що повернення дитини у цю сім`ю саме по собі завдасть ще однієї психологічної травми [PERSON] та моральних страждань дитини, що є особливо небезпечним для дитини малолітнього віку. Про те, що перебування [PERSON] в сім`ї [PERSON] не забезпечує йому сімейного виховання зазначали і представники третіх осіб, сам [PERSON] вже за два роки перебування в [PERSON] вже має нбажання знайти собі нових батьків, через образу не бажає повертатия до попереднії батьків. Встановлені судом обставини свідчать про те, що поведінка позивачів також мала вплив на погіршення стосунків з дитиною, тобто такі обставини відбулись не поза волею усиновлювача. Як зазначалось, основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. У Декларації прав дитини (принцип 6) проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Під час розгляду справи в суді, судом не була заслухана думка дитини щодо заявлених позовних вимог про скасування усиновлення, однак судом враховані пояснення практичного психолога Центру, де дитина вже перебуває два роки, яка зазначила про відсутність у [PERSON] повертатися у сім`ю [PERSON] та наявність у дитини бажання знайти собі справжніх інших батьків, які будуть його любити. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 152 СК України передбачено, що дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Зокрема ст.. 155 СК України закріплено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства; ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналізуючи пояснення сторін, досліджені у ході судового розгляду докази, суд констатує, що відношення позивачів до дитини вже сформовано таким чином, щ вони не бачать і не бажають бути батьками [PERSON] , вони добровільно та усвідомлено відмовилися від його виховання, дитина за два роки перестала за ними сумувати , отже повернення дитини до таких батьків дійсно суперечить інтересам дитини, не забезпечить їй сімейного виховання, адже самі позивачі заперечують обсавини. які б могли стати підставами для нормалізації відносин між ними та усиновленим. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Вирішуючи даний спір, судом першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до зазначеної Конвенції - найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). За такого, враховуючи якнайкраші інтереси дитини - [PERSON] , з метою забезпечення йому можливості реалізувати право на гідний рівень життя , належний духовний та моральний розвиток, на виховання у сім`ї -суд знайшов об`єктивне підтвердження факту того, ща на теперішній час усиновлення дитини суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання, а за такого суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування його усиновлення усиновлювачами [PERSON] та [PERSON] на підставі п.1 ч.1 ст. 238 СК України, що відповідатиме якнайвищим інтересами самої дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 239 СК України, у разі скасування усиновлення припиняються на майбутнє права та обов`язки, що виникли у зв`язку з усиновленням між дитиною та усиновлювачем і його родичами. У разі скасування усиновлення дитина передається за бажанням батьків або інших родичів їм, а якщо це неможливо, - вона передається на опікування органові опіки та піклування. Згідно ст. 241 СК України після набрання чинності рішенням суду про визнання усиновлення недійсним або скасування усиновлення суд у місячний строк зобов`язаний надіслати копію рішення до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Орган державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про скасування усиновлення або визнання його недійсним вносить відповідні зміни до актового запису про народження дитини. За такого вимоги позову про зобов`язання Бахмутський МВ ДРАЦС внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини - є зайвими. Відповідно до ч. 6 ст.ст.239 СК України, у разі скасування усиновлення з підстави, зазначеної у пункті 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, якщо дитина не передається батькам, суд може постановити рішення про стягнення аліментів на дитину з особи, яка була її усиновлювачем, за умови, що останній може надавати матеріальну допомогу. Отже з аналізу змісту цієї статті слідує, що звернення органу опіки та піклування з окремим позовом про стягнення з усиновлювачів не вимагається. Крім того, суд враховує, що органом опіки та піклування Миколаївської РДА, де на обліку перебуває родина усиновлювачів, вже неодноразово заявлляися до суду вимоги про стягнення з позивачів аліментів на утримання дитини, наголошено на цьому і при розгляді вказаної справи. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ст.ст.182,183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом, та за жодних обставин мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи зазначене та той факт, що позивачі не забезпечили сімейного виховання сина, враховуючи насамперед інтереси дитини, а також відносини, що склались між сторонами, відсутнсть даних про те, що матеріальний стан усиновлювачів не дозволяє ним надавати матеріальну допомогу дитині, наявність у позивачів на утриманні малолтіної доньки, суд вважає, що наявні підстави для стягнення з [PERSON] , та [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі по 1/6 частини всіх видів їх заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття - на особовий рахунок дитини. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК щодо принципу стягнення судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог - судовий збір позивачам за рахунок відповідача відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial