Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, просить стягнути заборгованість за кредитним договором від 02.07.2007, яка станом на 14.06.2021 становить 19226 грн. 55 коп., з яких: 16251 грн. 93 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 817 грн. 65 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками, 2156 грн. 97 коп. - заборгованість за простроченими відсотками. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі заяви відповідача від 02.07.2007, останній надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При цьому відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між ними договір про надання банківських послуг. Також заявою відповідача підтверджується, що вона була повністю проінформована про умови кредитування, які були надані їй у письмовій формі. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 3.2, 3.3 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. При укладенні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договiр, умови якого встановленi однiєю iз сторін у формулярах або iнших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цiлому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 14.06.2021 становить 19226 грн. 55 коп., з яких: 16251 грн. 93 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 817 грн. 65 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками, 2156 грн. 97 коп. - заборгованість за простроченими відсотками, тому просить позов задовольнити. Ухвалою від 01.09.2021 постановлено прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі; розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження; призначити судове засідання для розгляду справи по суті 22.09.2021. 21.09.2021 від відповідача надійшло клопотання про витребування доказів, яке ухвалою від 22.09.2021 постановлено повернути [PERSON] без розгляду. Судове засідання 11.11.2021 було відкладено на 23.12.2021. 23.12.2021 від відповідача надійшли додаткові пояснення на позовну заяву, у яких відповідач просить в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки обґрунтовуючи своє право вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 02.07.2007, позивач посилається на витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифи банку» як невід`ємну частину договору, однак до позовної заяви такі додані без підпису відповідача, отже з урахування правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.07.2019 у справі №342/80/17, відсутні докази на підтвердження того, що саме ці Умови і Правила надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилася і погодилась з ними, підписуючи заяву про приєднання до таких. Крім цього, просить відповідно до ст.263 ЦПК України врахувати, що згідно з висновками, які містяться у постановах Великої Палати Верховного суду від 28.03.2018 (справа №14-10цс18), від 04.07.2018 (справа №14-154цч18), від 31.10.2018 (справа №202/4494/16-ц) після спливу визначеного договором строку кредитування чи пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права на інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, Враховуючи відсутність доказів на погодження сторонами відсоткової ставки за умовами кредитного договору, вважає нарахування відсотків неправомірним. Що ж стосується позовних вимог про стягнення тіла кредиту в сумі 16251 грн. 93 коп., то як вбачається з розрахунку заборгованості за договором від 02.07.2007 у позичальника існувала заборгованість за тілом кредиту в сумі 16251 грн. 93 коп., в той самий час із цього ж розрахунку вбачається, що погашено заборгованості за тілом кредиту 424821 грн. 48 коп., що більш ніж у 26 разів перевищує заборгованість за тілом кредиту. Погашення нарахованих відсотків за користування кредитом за рахунок тіла кредиту не передбачено умовами укладеного позичальником договору і доказів узгодження таких дій банку із позичальником матеріали справи не містять, тому сплачена відповідачем сума погашення за наданим кредитом фактично перевищує суму втрат кредитних коштів. Враховуючи наведене, оскільки позивач безпідставно нарахував відсотки за користування кредитом, погашення яких відбувалося за рахунок тіла кредиту, внаслідок чого останнє безпідставно збільшено банком на суму нарахованих відсотків, а сплачена відповідачем сума погашення за наданим кредитом перевищує суму фактично здійснених витрат кредитних коштів, вважає. що підстави для стягнення заборгованості відсутні. Судове засідання 23.12.2021 відкладено на 03.02.2022. 14.01.2022 надійшли заперечення на додаткові пояснення відповідача, у яких представник позивача просить позовні вимоги задовольнити повністю, оскільки ознайомлення відповідача із умовами кредитування підтверджується долученою до позовної заяви копією анкети-заяви від 02.07.2007, а також Довідкою про умови кредитування, якою встановлено процентну ставку, розмір комісій та штрафів. Крім цього, до позовної зави долучено виписку з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та остання користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів, а також частково сплачувала заборгованість за договором. Оскільки відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контрозрахунок не наданий, судово-економічна експертиза не призначалась, вважає, що є підстави для стягнення з відповідача вказаної у розрахунку заборгованості. При цьому, вважає безпідставним посилання відповідача на постанову Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 по справ №342/180/17-ц, оскільки у такій суд звернув увагу на відсутність доказів тотожності доданих банком до позовної заяви Умов та Правил надання банківських послуг із тими, що були чинними у момент підписання заяви позичальника, в той час як на підтвердження чинності редакції Умов та Правил надання банківських послуг, що додані до позовної заяви, а також укладення між сторонами кредитного договору, позивачем представлено також наказ про затвердження редакції Умов та Правил надання банківських послуг, довідку щодо виданих кредитних карток, довідку про зміну кредитного ліміту, виписку по рахунках. В судове засідання представник позивача не з`явилася, разом з тим до позовної заяви долучила заяву про розгляд справи за відсутності позивача. Відповідач в судове засідання також не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляла. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно всі обставини справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Відповідно до ч.1, 2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що на підставі заяви відповідача від 02.07.2007, останній надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, таким чином позивач свої зобов`язання за договором виконав повністю, в той час як відповідач своїх зобов`язань відповідно до умов кредитного договору виконувала неналежним чином, що підтверджується долученим до позовної заяви розрахунком заборгованості та випискою по рахунку. При цьому, згідно з ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути також проценти за користування кредитними коштами, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався також на витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів Банку» як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування. Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. За таких обставин наданий банком Витяг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). При цьому, наявність у вказаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. З урахуванням наведеного, суд вважає необґрунтованими посилання представника позивача на те, що відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, у якій вона підтвердила, що ознайомилася і погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Саме такі висновки щодо застосування відповідних норм права викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), які відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинні враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. З урахуванням наведеного, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк», вказаних у розрахунку заборгованості відсотків, загальний залишок заборгованості за які, станом на 31.07.2009 становить 123 грн. 91 коп., з урахуванням також грошових коштів на загальну суму 575 грн. 84 коп., які відображені у розрахунку заборгованості як сплачені на погашення нарахованих відсотків за період з 03.04.2008 до 31.07.2009, тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Крім цього, безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 29.12.2011 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Разом з тим, оскільки фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також враховуючи вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту є підставними та підлягають до задоволення. При цьому, не заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що як вбачається з розрахунку заборгованості за договором від 02.07.2007 у позичальника існувала заборгованість за тілом кредиту в сумі 16251 грн. 93 коп., в той самий час із цього ж розрахунку вбачається, що погашено заборгованості за тілом кредиту 424821 грн. 48 коп., що більш ніж у 26 разів перевищує заборгованість за тілом кредиту, оскільки залишок заборгованості визначається саме з урахуванням грошових коштів, внесених на погашення заборгованості. Крім цього, підлягають до задоволення і позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за період з серпня 2009 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи 02.07.2009 відповідачем підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду (а.с.23), у якій визначено, зокрема 30 днів пільгового періоду та базову відсоткову ставку в розмірі 3% на місяць, а також 4,5% - процентну ставку в місяць на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування, що спростовує доводи відповідача про відсутність доказів на погодження сторонами відсоткової ставки за умовами кредитного договору. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором від 02.07.2007 в сумі 18526 грн. 80 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 16251 грн. 93 коп., заборгованість за відсотками - 2274 грн. 87 коп. (817,65грн.+2156,97грн.- (123,91грн.+575,84грн.). При цьому, суд погоджується з доводами представника позивача про те, що проведений розрахунок заборгованості є належним, оскільки відповідачем такий розрахунок не спростовано, свого розрахунку заборгованості чи висновку експертизи з цього приводу суду не представлено. Не беруться судом до уваги і посилання відповідача на висновки, які містяться у постановах Великої Палати Верховного суду від 28.03.2018 (справа №14-10цс18), від 04.07.2018 (справа №14-154цч18), від 31.10.2018 (справа №202/4494/16-ц), згідно з якими після спливу визначеного договором строку кредитування чи пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється; права на інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки такі зроблені у справі з іншими обставинами, а як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц остання відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Задовольняючи частково позов, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім і документально підтверджені (а.с.43) судові витрати, що становлять 2270 грн. судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 2187 грн. 38 коп. (18526,80грн.*2270 грн./ 19226,55грн.).

Outcome: partial