Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

у березні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив: - стягнути із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 240 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним перебуванням під слідством та судом; - стягнути із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 6 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним накладенням арешту. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що 23.05.2017 року слідчим управлінням ГУНП в Чернігівській області за погодженням з прокуратурою Чернігівської області, [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 366 ч. 1, ст. 27 ч. 5 ст. 191 ч. 5 КК України у кримінальному провадженні № 12016270010001141 від 05.02.2016 року. 01.07.2017 року відносно [PERSON] обрано запобіжний захід у виді особистого зобов?язання. Крім того, ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.05.2017 року на належне позивачу майно накладено арешт, в подальшому 26.06.2017 року апеляційним судом Чернігівської області скасовано ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.05.2017 року. Крім того, в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні застосовувались заходи забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового доступу до речей та документів. 27.06.2017 року [PERSON] вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12016270010001141 від 05.02.2016 року, матеріали досудового розслідування направлено для розгляду до Новозаводського районного суду м. Чернігова. ВирокомНовозаводського районного суду м. Чернігова від 11.10.2019 року [PERSON] визнано невинуватим у пред?явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 366, ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України та виправдано у зв?язку із недоведеністю в його діях складу інкримінованих кримінальних правопорушень. Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 10.09.2020 року вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.10.2019 року залишено без змін. Позивач вказує, що у зв?язку із незаконним перебуванням під слідством та судом у період з 23.05.2017 року по 10.09.2020 року, позивачу завдано моральної шкоди внаслідок незаконного накладення арешту на майно позивача та незаконного перебування під санкцією у виді особистого зобов?язання. Позивач зазначає, що у зв?язку із кримінальним переслідуванням правоохоронними органами, які не змогли довести вину позивача, останній зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу та завдав йому значних страждань. У зв?язку із викладеним просить стягнути на його користь моральну шкоду за 40 місяців перебування під слідством та судом у розмірі 240 000 грн., та 6 000 грн. моральної шкоди за незаконне накладення арешту. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Кахно І.А. від 29.03.2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 81-82). 28.05.2021 року від представника третьої особи Чернігівської обласної прокуратури надійшли до суду пояснення, в яких представник третьої особи вказує, що позовна заява не містить жодних доводів чим саме підтверджується факт заподіяння [PERSON] моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, чим позивач керувався при оцінці розміру заподіяної моральної шкоди. Зазначає, що позивач не виконав обов?язок доведення неправомірності дій посадових осіб органів досудового розслідування як підстави для відшкодування моральної шкоди. Представник третьої особи зазначає, що у період досудового розслідування та судового розгляду позивач правомірно перебував під слідством та судом, процесуальні дії органу досудового розслідування та суду були необхідними та допустимими та вчинялись з метою встановлення об?єктивної істини у справі. Втручання у права позивача було мінімальним та необхідним для забезпечення завдань кримінального провадження. Ухвалення виправдувального вироку є результатом реалізації принципу змагальності сторін кримінального провадження, а не наслідком незаконних дій органу досудового розслідування (а.с. 98-103). 04.06.2021 від представника третьої особи ГУНП в Чернігівській області надійшли письмові пояснення, в яких представник третьої особи зазначає, що встановлення відсутності складу кримінальних правопорушень у діях [PERSON] не є беззаперечною підставою для здійснення відшкодування моральної шкоди останньому в контексті Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Слідчі дії з приводу арешту майна [PERSON] та обрання останньому запобіжного заходу у передбаченому законом порядку не визнані протиправними та незаконними. Крім того, підстави для застосування відносно позивача запобіжного заходу та накладення арешту на майно останнього перевірялись слідчим суддею. Крім того, набувши статус підозрюваного [PERSON] в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, не оскаржував дії органу досудового розслідування, в тому числі і щодо повідомлення про підозру останньому. Заявлений позивачем розмір відшкодування є завищеним та документально необґрунтованим (а.с. 108-110). 14.06.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначено про те, що стягнення коштів з казначейства є необґрунтованим та таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права. Вина органів, що здійснювали досудове розслідування відносно позивача, не встановлена належним чином та не доведена у встановленому законом порядку незаконність дій. Позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв?язку між шкодою та протиправними діями відповідача та вини останнього в її заподіянні (а.с. 115-118). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.09.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с. 137-138). 04.11.2021 року справу в порядку повторного автоматизованого розподілу справ передано в провадження судді Шевченко Т.М. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов. Представник Прокуратури Чернігівської області в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши докази, наявні у справі, суд надходить до наступних висновків. Відповідно до п.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Виходячи з положень ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статтях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України. Відповідно дост. 55 Конституції Україниправа і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 56 Конституції Українипередбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частинами 1-3 ст. 23 ЦК Українипередбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією або бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування, незалежно від вини цих органів Згідно з ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі - Закон). За змістом положень п.1 ч.1 ст.1 Закону, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Відповідно до п.1 ч.1. ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. У відповідності до ст.1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбаченихЗаконами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю та іншими актами законодавства. Частиною другою ст.1 Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до п. 2 ч.1 ст.2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністюудіянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Статтею третьою Закону передбачено, що у наведених встатті 1 цього Законувипадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги. З матеріалів справи вбачається, що відділом розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління Головного управління Національної поліції в Чернігівській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016270010001141 від 05.02.2016 року за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 5 ст. 191 КК України. 23.05.2017 року [PERSON] у кримінальному провадженні 12016270010001141 від 05.02.2016 року повідомлено про підозру. Позивачем в розпорядження суду надано ксерокопії лише чотирьох сторінок повідомлення про підозру від 23.05.2017 року, відтак, у зв?язку із ненаданням повного тексту повідомлення про підозру, у суду відсутня можливість встановити кваліфікацію дій позивача органом досудового розслідування у повідомленні про підозру від 23.05.2017 року (а.с. 10-13). Ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01.06.2017 року клопотання слідчого СУ ГУНП України в Чернігівській області про застосування до підозрюваного [PERSON] запобіжного заходу у виді застави задоволено частково, застосовано щодо підозрюваного за ч. 1 ст. 366, ч. 5 ст. 7 ч. 5 ст. 191 КК України [PERSON] запобіжний захід у виді особистого зобов?язання. Встановлено [PERSON] строком на два місяці з моменту застосування запобіжного заходу у виді особистого зобов?язанняобов?язки: прибувати до слідчого, прокурора, суду за першою вимогою; утримуватись від спілкування з [PERSON] ; не відлучатись із м. Києва без дозволу слідчого, прокурора, суду; здати на зберігання слідчому паспорт (паспорти) для виїзду закордон, інші документи, які надають право виїзду з України (а.с. 14-16). Крім того, матеріали цивільної справи містять копії двох сторінок ухвали слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.05.2017 року, якою накладено арешт на майно, яке належить на праві власності [PERSON] , а саме: земельну ділянку, площею 1,775 га, що розташована за адресою: Житомирська область, Коростишівський район, Вільнянківська сільська рада, з позбавленням права розпоряджатися вказаним майном; гаражний бокс № [NUMBER] , площею 18,1 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , з позбавленням права розпоряджатися вказаним майном; транспортний засіб КНОТТ 91А, державний номерний знак [NUMBER] , з позбавленням права розпоряджатися транспортним засобом; транспортний засіб «Форд» державний номерний знак [NUMBER] , з позбавленням права розпоряджатися транспортним засобом (а.с. 17-18). В подальшому ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 26.06.2017 року скасовано ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.05.2017 року, у задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП України в Чернігівській області про накладення арешту на майно відмовлено (а.с. 20-24). Скасовуючи ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.05.2017 року про арешт майна, суд апеляційної інстанції зазначив, що ухвала слідчого судді про накладення арешту на майно [PERSON] не відповідає вимогам ст.ст. 173, 370, 372 КПК України, оскільки є необґрунтованою та належним чином не мотивованою. 26.06.2017 року прокурором відділу прокуратури Чернігівської області затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12016270010001141 від 05.02.2016 року стосовно [PERSON] за ч. 1 ст. 366, ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України (а.с. 25-31). ВирокомНовозаводського районного суду м. Чернігова від 11.10.2019 року [PERSON] визнано невинуватим у пред?явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 366, ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України та виправдано у зв?язку із недоведеністю, що в його діянні є склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України (а.с. 47-66). Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 10.09.2020 року вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.10.2019 року щодо [PERSON] залишено без змін (а.с. 67-76). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] , посилаючись на статті 23, 24, 1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», просить відшкодувати йому моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного перебування під слідством та судом, що підтверджується виправдувальним вироком суду, а також незаконним накладенням арешту. Отже, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/2004/18, від 30 січня 2019 року у справі № 234/19443/16-ц. При цьому необхідно зазначити, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1, пунктом 2 частини першої статті 2, пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР винесення органом досудового розслідування постанови про закриття кримінального провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України (у зв`язку з не встановленням достатніх доказів винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати) надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом. Судом встановлено, що [PERSON] перебував під слідством та судом з 23.05.2017 року (з моменту повідомлення про підозру) і до 10.09.2020 року, що становить 40 місяців. У відповідності до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один строк у конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства»). У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює весь період провадження. У кримінальному провадженні відлік часу, на думку ЄСПЛ, починається з моменту висунення обвинувачення в широкому розумінні цих слів. Тобто сюди включається й арешт, і початок слідства, коли особу притягують як підозрювану, і повідомлення про кримінальне переслідування, й «інші дії, що мають на увазі схожі твердження і що істотно впливають на становище підозрюваного» (справа «Екле проти ФРН»). У п. 253 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» йдеться: «Суд зазначає, що момент, з якого ст. 6 починає застосовуватись до «кримінальних» питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд віддавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у п. 1 ст. 6 (див. п. 62 рішення ЄСПЛ від 18.01.2007 року у справі «Шубінський проти Словенії»)». Зазначені висновки суду також узгоджуються із позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 31.10.2018 року у справі №383/596/15, в якій зокрема зазначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, починаючи з моменту порушення кримінальної справи. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Згідно з частиною другою статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою, структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів. Згідно пункту першого Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (далі - Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно з пунктом четвертим даного Положення Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. У пунктах 3, 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) у тому числі шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Вступивши до Ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17 липня 1997 р. зазначену Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи №№ 2, 4. 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Таким чином, проаналізувавши надані суду докази у їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про визнання позивача невинуватим в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, який набрав законної сили, суд надходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеного кримінального провадження, досудового розслідування та розгляду судом, що призвели до погіршення стану здоров`я, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зав`язків. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв?язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», у місячному розмірі: з 1 січня - 6000 гривень, з 1 грудня - 6500 гривень, тобто на час розгляду справи в суді, мінімальна заробітна плата становить 6000 грн. Початок перебігу строку перебування під слідством суд рахує з моменту пред`явлення підозри 23.05.2017 року по 10.09.2020 року (постановлення ухвали Чернігівським апеляційним судом за наслідками розгляду апеляційної скарги на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.10.2019 року), а тому на думку суду загальний строк складає 40 місяців. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. Приймаючи до уваги вищевикладене та з урахуванням часу перебування позивача під слідством і судом, суд дійшов висновку, що в даному випадку підлягає стягненню моральна шкода в розмірі кратному мінімальному розміру заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством та судом. Таким чином, мінімальний розмір відшкодування позивачу моральної шкоди за 40 місяців перебування під слідством чи судом, відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» становить 240 000 грн. З урахуванням викладеного, суд надходить до висновку про те, що у вказаній частині позов підлягає задоволенню. Разом з тим, на думку суду, не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 6 000 грн. у зв?язку із незаконним накладенням арешту, оскільки у вказаній частині позивачем не обґрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами розміру моральної шкоди, заявленої до відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: partial