Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

У червні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, в якому просив визнати дії Державної казначейської служби України щодо невиконання рішення Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року в справі №440/4628 - незаконним. Зобов`язати до Державну казначейську службу України терміново виконати рішення судове рішення Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року в справі №440/4628. Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 на користь позивача 11 212 грн штрафних санкцій за невиконання грошового зобов`язання та 150 000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] . Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 на користь позивача майнову шкоду, завдану Законом, що визнаний неконституційним, у розмірі 110205,03 грн. 06 жовтня 2020 року позивач направив заяву та оригінал виконавчого листа до Державної казначейської служби України, яка, відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» здійснює виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником, за якими є державний орган. Листом, від 13 листопада 2020 року №5-11/20405 позивач отримав відповідь за підписом директора юридичного департаменту Воліка В., в якій зазначено про те, що чинним законодавством не визначено джерело та порядок відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним. На неодноразові звернення позивача, він отримував відповіді, в яких директор юридичного департаменту фактично відмовився виконувати рішення суду. Отже, позивач майже 7 років позбавлений права розпоряджатись своїми коштами. В той же час, відповідач умисно приховує свою бездіяльність, посилаючись на Положення про Державну казначейську службу України на пункт 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, якими регламентована діяльність відповідача, про відкриття спеціального рахунку і цільове спрямування цих видатків. При цьому, пунктом 48 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, якою передбачено, що перерахування коштів стягувача здійснюється казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів. Відповідач стверджує, що причиною невиплати коштів стало відсутність бюджетних асигнувань, призначених для таких виплат у законі про Державний бюджет України. В той же час, судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Щодо відсутності ресурсів у Державному бюджеті України на виконання судових рішень, то про недопустимість причин невиконання Державою своїх зобов`язань, у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань, неодноразово звертав увагу Європейський суд з прав людини, констатуючи порушення Україною своїх зобов`язань взятих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Ураховуючи те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника.Ураховуючи положення ст. 11 ЦК України та ст. 625 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню за період з 11 вересня 2020 року до 20 травня 2021 року інфляційні втрати в сумі 8766 грн та три проценти річних - 2446 грн. Крім того, неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду. Так, згідно з експертним висновком від 17 травня 2021 року №ЕД-19/117-21/5573-ПС у позивача наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які виникли внаслідок відмови протягом тривалого часу - з 11 вересня 2009 року відповідачем - Державною казначейською службою України виконати судове рішення Харківського апеляційного адміністративного суду у справі №440/4628/19 про стягнення на користь [PERSON] незаконно утриманого податку із щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 110 205,03 грн. Можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) становить 9 мінімальних заробітних плат. Таким чином, позивач вважає, що йому завдана істотна моральна шкода, яку він оцінює в 150 000 грн. На підставі наведеного, позивач просив про задоволення позову. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2021року у справі відкрито провадження та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 09 вересня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» передбачено видатки для відшкодування за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» (далі - КПКВК 3504030) - 150,00 млн гривень. Так, на виконання рішення Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року Полтавським окружним адміністративним судом в справі №440/4628/19 видано виконавчий лист, який разом із заявою про виконання судового рішення надійшов до казначейства 13 жовтня 2020 року. Разом з тим, Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» не передбачені видатки для відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності та шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення. Отже, станом на сьогоднішній день законодавством не визначено джерело та порядок відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним. Таким чином, з огляду на вищезазначене, казначейство матиме можливість здійснити заходи по виконанню виконавчого листа на користь позивача лише після встановлення у законі про Державний бюджет України відповідних бюджетних асигнувань. Разом з тим, казначейство постійно направляє листи до Міністерства фінансів України із пропозиціями про вжиття заходів щодо забезпечення виконання рішення суду, а саме передбачити у Державному бюджеті видатки для безспірного списання коштів у вказаній категорії справ. Позивачу не відмовлено у виконанні рішення суду, виконавчий документ не повернуто без виконання, а вжито заходів для його виконання. Крім того, казначейство звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду із заявою про роз`яснення постанови суду по справі №440/4628/19 щодо механізму виконання постанови суду у вказаній справі. Станом на 01 вересня 2021 року ухвали про роз`яснення рішення не надходило. Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то на сьогоднішній день не існує жодного судового рішення про визнання бездіяльності Казначейства, внаслідок чого порушено право позивача, тому підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. 14 вересня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в які позивач зазначає, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] . Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 на користь [PERSON] майнову шкоду в сумі 110205,03 грн, про що було підтверджено і Міністерством фінансів України в своєму листі від 12 травня 2021 року №13210/03/Ч-439/1/1089. За викладених обставин, судове рішення в справі №440/4628/19 підлягає виконанню за бюджетною програмою КПКВК 3504030. 29 вересня 2021 року від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі. 23 листопада 2021 року від відповідача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду. Ухвалою суду від 24 листопада 2021 року заяву представника відповідача повернуто заявнику без розгляду. 26 листопада 2021 року від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 20 грудня 2021 року від позивача надійшла відповідь на клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, в якій позивач вказав про відсутність підстав для залишення позовної заяви без розгляду. Ухвалою суду від 25 січня 2022 року в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі - відмовлено. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, у задоволенні позову просив відмовити. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд установив, що рішенням Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] . Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 на користь позивача майнову шкоду, завдану Законом, що визнаний неконституційним, у розмірі 110205,03 грн. 11 вересня 2020 року Полтавським окружним адміністративним судом в справі №440/4628/19 видано виконавчий лист на виконання вказаного судового рішення. 06 жовтня 2020 року позивач направив заяву та оригінал виконавчого листа до Державної казначейської служби України для виконання судового рішення. 13 листопада 2020 року казначейство направило позивачу лист, в якому вказано про те, що законодавством не визначено джерело та порядок відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним. Аналогічну відповідь відповідач направив позивачу 13 лютого 2021 року. Згідно з експертним дослідженням від 17 травня 2021 року №ЕД-19/117-21/5573-ПС у позивача наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які виникли внаслідок відмови протягом тривалого часу - з 11 вересня 2009 року відповідачем - Державною казначейською службою України виконати судове рішення Харківського апеляційного адміністративного суду у справі №440/4628/19 (другий апеляційний адміністративний суд) про стягнення на користь [PERSON] незаконно утриманого податку з щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 110 205,03 грн. Можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) становить 9 мінімальних заробітних плат. 28 травня 2021 року Полтавський окружний адміністративний суд постановив окрему ухвалу, що залишена без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року, в якій заяву [PERSON] в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України у справі за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій неправомірними та стягнення коштів - задоволено. Визнано протиправними дії Державної казначейської служби України, вчинені при виконанні постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року у справі №440/4628/19. Зобов`язано Державну казначейську службу України вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, а саме: неналежному виконанню постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року у справі №440/4628/19. Про результати розгляду та виконання цієї ухвали повідомити Полтавський окружний адміністративний суд протягом 30 календарних днів з дня отримання окремої ухвали. Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач просив визнати дії Державної казначейської служби України щодо невиконання рішення Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року в справі №440/4628 - незаконним. Зобов`язати до Державну казначейську службу України терміново виконати рішення судове рішення Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року в справі №440/4628. В той же час вказані позовні вимоги вже були розглянуті Полтавським окружним адміністративним судом, що постановив окрему ухвалу, якою зобов`язав Державну казначейську службу України вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, а саме: неналежному виконанню постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року у справі №440/4628/19 та повідомити про результати розгляду та виконання цієї ухвали Полтавський окружний адміністративний суд протягом 30 календарних днів з дня отримання окремої ухвали. За таких обставин, підстави для задоволення позову в цій частині - відсутні. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства. Частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68). Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили незважаючи на те, чи погоджується учасник справи з висновками суду викладеними в цьому рішенні, яке набрало законної сили. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Суд установив, що рішення суду від 11 вересня 2020 року не виконано. Окремою ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року встановлено, що з моменту отримання документів позивача, за якими мало бути здійснене безспірне списання коштів відповідно до пункту 35 Порядкувиконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 жодних дій, спрямованих на таке списання відповідачем не здійснено. Отже, доводи відповідача про вживання ним заходів для виконання судового рішення Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року в справі №440/4628 є безпідставними. Таким чином, у зв`язку з невиконанням судового рішення, що набрало законної сили відповідач не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин, суд вважає за можливе прийняти розрахунок позивача щодо нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних. Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до вимог ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст. 1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтувати розмір відшкодування моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд вважає, що позивач не довів факту спричинення йому моральних страждань бездіяльністюДержавної казначейської служби України, в чому конкретно полягають його немайнові втрати, їх характер, тривалість періоду спричинення, причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди. Відповідно до статті 141 ЦПК України витрати на сплату судового збору підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial