Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача 589 231, 20 грн суму матеріальної шкоди, яка складається з 82 782, 00 грн - вартість відновлювальних ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідно для усунення пошкоджень, що виникли внаслідок залиття, 341 412, 69 грн - шкода, заподіяна внаслідок пошкодження медичного і лабораторного обладнання, 83 364, 75 грн - шкода, заподіяна наслідок пошкодження меблів, 58 639, 75 грн - інфляційні втрати, 23 032, 01 грн - три відсотки річних, а також: 23 535, 36 грн - понесені судові витрати на проведення експертного дослідження, 7 027, 32 грн - судовий збір, 20 000, 00 грн - витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позову вказано, що 06 лютого 2020 року сталося залиття квартир [ADDRESS] і [ADDRESS] , які належать позивачу на праві власності і які він використовує у своїй господарській діяльності як фізична особа - підприємець. Залиття сталося з вини власника квартири [ADDRESS] за цією ж адресою, яка розташована на третьому поверсі, а саме ТОВ «БРИЗ-2006». Експертним дослідженням встановлено, що шкоду було завдано на загальну суму 589 231, 20 грн. Від відповідача відзив не надходив до суду. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 16 серпня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 19 серпня 2021 року у справі відкрито провадження для розгляду у загальному позовному провадженні /а. с. 71-72/. 19 серпня 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову /а. с. 73-74/. 02 грудня 2021 року представником позивача подано заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позов підтримує у повному обсязі і просить задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи /а. с. 84/. 02 грудня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті /а. с. 86/. У судове засідання сторони не з`явилися, окрім вищевказаних заяв з процесуальних питань до суду не надходили, від відповідача заяви по суті також до суду не були подані, про причини неявки представника відповідача, який повідомлявся належним чином, суду невідомо. Відповідач, який належним чином повідомлявся про відкриття провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження за зареєстрованим місцем проживання, та надсилалися судові повістки про виклик, копія позовної заяви з додатками, не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому у силу частини восьмої ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. На підставі частини першої ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень позивача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі заочного рішення та задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. ІІІ. Фактичні обставини справи. [PERSON] є власником квартир [ADDRESS] і [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвами про право власності від 14 травня 2010 року, виданим Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 510-С/КП від 19 квітня 2010 року, та від 12 серпня 2010 року, виданим Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 972-С/КП від 20 липня 2010 року /а. с. 16, 17/. 06 лютого 2020 року сталося залиття квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , які належать [PERSON] , про що складено відповідний акт комісією у складі працівників виконавця послуг утримання споруд та прибудинкових територій - ПП «Український центр нерухомого майна», на підставі договору № 909 від 20 грудня 2018 року, укладеного з КП «Керуюча компанія з обслуговування житловим фондом Шевченківського району м. Києва» /а. с. 18-19/. Згідно з актом залиття від 06 лютого 2020 року, причиною є розрив підвідної труби до радіатора опалення, який знаходиться у квартирі [ADDRESS] , пошкодження системи опалення сталося внаслідок встановлення метало-пластикової труби невідомої конструкції. Протікання ліквідовано робітниками обслуговуючої організації у присутності представника власника квартири, який від підпису в акті відмовився. Відповідно до Інформаційної довідки КВ-2021 від 13 квітня 2021 року 12957, згідно з даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за ТОВ «Бриз-2006» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корнелюк К. М. 17 липня 2008 року і зареєстрованого за № 2975, зареєстрованого у Бюро 25 липня 2008 року за № 32104 /а. с. 20/. Згідно з висновком експертів за результатами проведення будівельно-технічного та товарознавчого дослідження від 16 березня 2021 року № 7793/20-43/8281/20-53/4213?4234/21-53, вартість відновлювальних ремонтно-будівельних робіт (розмір матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття), які необхідно виконати для відновлення опорядження та покриття поверхонь конструктивних елементів житлового будинку (поверхонь стін, перегородок, стелі покриття підлоги у приміщеннях) у приміщеннях квартири [ADDRESS] , до технічного стану на час злиття, згідно з результатами проведеного дослідження та даних матеріалів справи, становить 82 782, 00 грн. Зазначена вартість відновлювальних ремонтно-будівельних робіт є орієнтовною і може бути змінена у залежності від фактичних обсягів робіт і вартості використаних матеріалів і виробів, способу ведення робіт, тощо /а. с. 22-62/. Після проведених відповідних розрахунків встановлено, що загальний розмір матеріального збитку, заподіяного внаслідок залиття меблів, що знаходилися у приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом на час проведення експертного товарознавчого дослідження 05 березня 2021 року, складає 83 364, 75 грн /а. с. 54/. Відповідно до розрахунків, наведених у таблицях 1, 2, загальний розмір матеріальної шкоди, завданої матеріально-технічним цінностям, що знаходяться у квартирі (приміщенні) [ADDRESS] , внаслідок залиття, станом на термін проведення товарознавчого дослідження 05 березня 2021 року, складає 424 777, 44 грн /а. с. 54/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до частини першої ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За частиною першою ст. 320 Цивільного кодексу України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 і зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року № 927/11207, передбачено, що у разі залиття квартири складається відповідний акт (пункт 2.3.6 Правил). Згідно з статтею 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Пунктом 4 частини другої статті 7 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що власник зобов`язаний власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини. Статтею 10 Житлового кодексу України визначено, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. У відповідності до статті 151 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати і порядку прибудикову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 179 Житлового кодексу УРСР, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і при будинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572), власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний: дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил; проводити за власні кошти ремонт квартири, житлового приміщення у гуртожитку (наймач (орендар) - згідно з договором найму (оренди); використовувати приміщення житлового будинку і гуртожитку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання. Відповідно до пункту 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572), власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків несуть відповідальність згідно із законом. Зважаючи на вказане можна дійти висновку, що обов`язок з утримання санітарно-технічних приладів (кранів, груб, що розміщені у квартирі) у належному стані покладено саме на власника квартири. Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Верховний Суд у складі судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 761/12945/19 у постанові від 27 травня 2021 року зазначив наступне. Статтею 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювана шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Відповідно до частини першої, другої та третьої статті 22 ЦК України. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою с безпосередній причинний зв`язок та с вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини Також, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 686/21962/15-ц від 16 травня 2018, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533- 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання нього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З аналізу норм ст. 625 Цивільного кодексу України випливає, що у вказаній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї етапі поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі. Отже, беручи до уваги наведене, та те, що шкода була завдана позивачу 06 лютого 2020 року, є правові підстави нарахування на суму завданої шкоди інфляційних втрат, а також трьох процентів річних. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини другої вказаної статті, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною третьою статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати і на професійну правничу допомогу, і пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Встановлено, що при поданні позовної заяви і заяви про забезпечення позову позивачем сплачено судовий збір на загальну суму у розмірі 7 027, 32 грн, за проведення будівельно-технічного та товарознавчого дослідження від 16 березня 2021 року № 7793/20-43/8281/20-53/4213?4234/21-53 сплачено 23 535, 36 грн, які підлягають стягненню з відповідача /а. с. 12, 61, 66, 70/. Окрім цього, позивач просив стягнути з відповідача суму понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000, 00 грн, проте ним не подано до суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому у цій частині стягнення судових витрат суд не вбачає підстав. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial