Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін у справі. Позивач [PERSON] в особі свого уповноваженого представника - адвоката Кравця А.О. (довіреність від 08.11.2021 року, доручення на надання безоплатної вторинної правової допомоги від 08.11.2021 року за № 130/5 та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 22.11.2013 року за № 050, належно засвідчені копії приєднанні до матеріалів позовної заяви), скориставшись канцелярією суду, 19.11.2021 року звернувся у Стрийський міськрайонний суд Львівської області з позовною заявою (зареєстрована за вх. № 22302), в якій просить ухвалити рішення про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за зареєстрованим місцем його проживання - у будинку [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що відповідач, які приходиться позивачеві дядьком, був зареєстрованим у вказаному житловому будинку за згодою його батька - [PERSON] , однак більше двадцяти років фактично у цьому житлі не проживає. Позивач стверджує, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] , котрий у жовтні 2020 року успадкував після смерті свого батька [PERSON] за законом. Відповідач не є членом сім`ї позивача, він задовго до смерті батька позивача переїхав проживати в іншу місцевість, забрав свої особисті речі. Тому позивач вказує про припинення у відповідача права користування житловим приміщенням у згаданому вище будинку, так як відповідач не є членом його сім`ї, хоча й він був зареєстрованим там свого часу за згодою його попереднього власника, тобто батька позивача - [PERSON] , який 24.11.2012 року попер. Позивач звертає увагу суду також на ту обставину, що відповідач, залишаючись зареєстрованими у належному йому на даний час будинку, однак фактично проживаючи за іншою адресою, тим самим чинять йому перешкоди, зокрема порушує його право власності щодо вказаного житла, тобто право вільно нею користуватись і розпоряджатись, так як добровільно відмовляється знятися з реєстрації, хоча може зареєструвати своє місце проживання за місцем фактичного перебування, а також унеможливлює звернення позивача за отриманням пільг по оплаті житлово-комунальних послуг та вирішення питання про відчуження будинку. Відтак позивач, виходячи з положень статей 15-16, 319, 383, 391, 405 ЦК України, був змушений звертатись до суду із даним позовом, у котрому обрав спосіб захисту - визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] в особі своєї уповноваженої представниці - адвокатеси Турчин Ю.І. (ордер про надання правничої (правової) допомоги серія ВС № 1118850 від 01.02.2022 року та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ЛВ № 001850 від 24.01.2020 року, належно засвідчені копії приєднанні до матеріалів заяви), скориставшись канцелярією суду, у запропоновані судом строк та порядку щодо подання відзиву на позовну заяву [PERSON] до нього про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме 01.02.2022 року подав заяву про визнання позову (зареєстрована за вх. № 1786), у котрій останній, розуміючи наслідки зазначеної процесуальної дії, просить ухвалити рішення про задоволення позовних вимог. Заяви та клопотання учасників справи. Позивач [PERSON] в особі свого уповноваженого представника - адвоката Кравця А.О. 07.02.2022 року, скориставшись канцелярію суду, подав заяву про проведення підготовчого засідання у цій справі за його вдісутності та відсутності його уповноваженого представника - адвоката Кравця А.О. (зареєстрована за вх. № 2080), у котрій також клопоче про ухвалення рішення на стадії підготовчого провадження у зв`язку із визнанням відповідачем позову у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в особі своєї уповноваженої представниці - адвокатеси Турчин Ю.І. 01.02.2022 року, одночасно із заявою про визнання позову, подав заяву про проведення підготовчого засідання у цій справі за його вдісутності та відсутності його уповноваженої представниці - адвокатеси Турчин Ю.І. (зареєстрована за вх. № 1786), у котрій також клопотав про прийняття судом його визнання позову. Інших заяв чи клопотань від учасників цієї справи, котрі стосувалися процесуальних питань й залишилися нерозглянутими, до суду не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Микитина В.Я. від 17.12.2022 року, після отримання у встановленому порядку інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, котрий у цьому позові не має статусу підприємця, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Визначено місце, дату та час підготовчого засідання - зал судових засідань приміщення Стрийського міськрайонного суду Львівської області за адресою: вул. Т. Шевченка, 89, м. Стрий, Львівська область, 07.02.2022 року о 09:30 год.. Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Учасники справи належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час підготовчого засідання по їх справі, про що у матеріалах справи наявні відповідні письмові підтвердження. Судом було задоволено заяви сторін, подані через своїх уповноважених представників - адвокатів Кравця А.О. та Турчин Ю.І., про розгляд даної справи у підготовчому засіданні за їх відсутності й відсутності їх уповноважених представників, та, виходячи з положень ч. 3 ст. 211, ч. 1 ст. 198, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, а також враховуючи неявку у підготовче засідання усіх учасників справи, суд вважав за доцільне та можливе здійснювати розгляд даної справи по суті за відсутності її учасників на підставі наявних у суду матеріалів та без фіксування судового засідання у цій справі технічними засобами, у підготовчому засіданні. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположих свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для цього законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав позивача й причетність відповідача до такого порушення його прав за пред`явленими позовними вимогами житлового характеру, визнання відповідачем пред`явлених позовних вимог, вважає, що перешкод для здійснення розгляду цієї справи у підготовчому засіданні та ухвалення судового рішення відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України у підготовчому засіданні немає, у з в`язку з чим перейшов до розгляду справи по суті на стадії підготовчого провадження та встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із зазначенням відповідних доказів. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим 20.10.2020 року державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Львівської області Костур У.Т., спадкова справа № 437/2020 рік, номер у реєстрі: 2597 (копія міститься у справі, а. с . 5), та Витягом з Державного реєстру речових права на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 228793112, сформованим державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Львівської області Костур У.Т. 20.10.2020 року, номер запису про право власності: 38740934 (копія міститься у справі, а. с. 6). Таке житло позивач успадкував після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідач 16.02.1996 року був зареєстрованим у належному позивачеві на даний час вищевказаному житловому будинку з дозволу його попереднього власника - [PERSON] (батька позивача). Судом також встановлено, що відповідач у вищевказаному житловому будинку хоча й зареєстрований, однак близько двадцяти років не проживає та не здійснює оплату за надані комунальні послуги, що стверджується актом-обстеженням, проведеним комісійно з числа уповноважених посадових осіб Грабовецько-Дулібівської сільської ради 11.11.2021 року (оригінал мітиться у справі, а. с. 11). Крім того позивач не веде спільного господарства з відповідачем, який до того ж, не приходиться йому членом сім`ї. Усі наведені вище та встановлені судом обставини визнаються відповідачем. Норми та джерела права, котрі застосовує суд при ухваленні даного заочного рішення. За загальним правилом, наведеним у статтях 15, 16 ЦК України, кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених у ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Про зазначене також йдеться у статтях 316, 317, 319 та 321 ЦК України, згідно з якими правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статей 16, 386, 387 та 391 вказаного Кодексу власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, або якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Висновок суду за результатами розгляду справи. Оскільки відповідач, який на даний час не є членом сім`ї позивача як власника житлового будинку [ADDRESS] , відсутній у такому житлі понад один рік, так як зі своєї добровільної згоди не проживає у вказаному будинку близько двадцяти років в силу фактичного проживання в іншому житлі у тій же місцевості, то його право користування зазначеним житловим приміщенням у згаданому вище будинку слід вважати припиненим, а його самого слід визнати таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням. У свою чергу, припинення права користування відповідача житловим приміщенням у згаданому будинку надасть можливість усунути позивачеві перешкоди вільно ним користуватись та розпоряджатись, зокрема й звернутись за отриманням пільг по оплаті житлово-комунальних послуг, а також скористатись іншими можливостями власника об`єкта нерухомого майна, пов`язаного з його використанням та розпорядженням, що у повній мірі буде справедливим по відношенню до останнього. Відтак визнання відповідачем пред`явленого до нього позову [PERSON] про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, слід прийняти, а позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат у справі. Оскільки позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», так як має пільги, встановлені законодавством України для осіб з інвалідністю ІІ групи (загальне захворювання) (довідка до акта огляду МСЕК серія 12 ААА № 843234 від 28.03.2019 року), то розподіл судових витрат у справі у вигляді судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою немайнового характеру у розмірі 908 грн., слід здійснити у порядку, визначеному у ч. 6 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, зокрема слід покласти на відповідача, стягнувши 50 відсотків такого судового збору з останнього у дохід держави. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved