Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

30 листопада 2021 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , [PERSON] , просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] . Позивач посилається на те, що вона є власником зазначеного будинку згідно свідоцтва про право власності від 20 липня 2001 року, виданого Павлоградською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області. Відповідач [PERSON] , [INFO] її колишній чоловік. Відповідач [PERSON] , [INFO] її син. Відповідачі зареєстровані в будинку, але починаючи з 2020 року в ньому не проживають, не сплачують комунальні платежі, не беруть участі в утриманні будинку, створюючи перешкоди позивачу у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Копія ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками направлялася відповідачам рекомендованим листом з повідомленням за адресою реєстрації, оскільки іншої адреси суду не повідомлено, поштове відправлення повернуто за закінченням терміну зберігання. Відзиву на позов не надійшло. Сторонами не подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, також не надійшло заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Тому відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Доданими до позовної заяви документами підтверджується, що [PERSON] є власником жилого приміщення за адресою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 20 липня 2001 року Павлоградською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області (а.с.5-6). У цьому будинку зареєстровані сама власниця [PERSON] , її чоловік [PERSON] та повнолітній син [PERSON] . Згідно з актом, складеним 25 листопада 2021 року комісією виконкому Богданівської сільської ради, [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають за адресою реєстрації з квітня 2021 року (а.с.7). За змістом статей 317, 319,\~321 Цивільного Кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18, члени сім`ї власника житла набувають право користування чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Як передбачено частиною 2 статті 406 Цивільного кодексу України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом позовної заяви [PERSON] , відповідачі перестали бути членами її сім`ї, не пов`язані з нею спільним побутом, фактично не користуються належним їй будинком, проживають окремо. Реєстрація місця проживання відповідачів у будинку порушує право позивача на вільне розпорядження і користування своїм майном. Тому право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини 2 статті 406 Цивільного кодексу України. Таким чином наявні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням будинком, який належить на праві власності [PERSON] . Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір у розмірі 908 грн, що підтверджується квитанцією (а.с.1). У зв`язку із задоволенням позовних вимог судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача у рівних частках (454 грн з кожного).

Outcome: approved