Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

15.12.2021 [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до відповідача про захист прав споживача, в якому просить: визнати неправомірними дії АТ «Облтеплокомуненерго» по припиненню надання послуги з постачання гарячої води [PERSON] за адресою: [ADDRESS] у період з 01 травня по 28 жовтня 2019 року та з 01 травня по 11 жовтня 2021 року; стягнути з АТ «Облтеплокомуненерго» на користь [PERSON] 2985 грн. 91 коп. пені за період з 01 травня по 28 жовтня 2019 року та з 01 травня по 11 жовтня 2021 року; 7000 грн. 00 коп. моральної шкоди. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. 06.01.2022 представник відповідача подала відзив на позов, в якому зазначила, що відповідач не відмовлявся в односторонньому порядку від зобов`язання з надання послуг постачання гарячої води саме позивачеві. 28.10.2019, 01.05.2021 та 11.10.2021 року послуга з централізованого постачання гарячої води для частини будинків м. Чернігова, в тому числі і до квартири [ADDRESS] надавалася в повному обсязі. Відповідач вказує на те, що не нараховував і не вимагав від позивача оплати послуг, які не надавав. Підприємство прийняло рішення про перерву у наданні такої послуги до початку опалювального сезону. Така перерва обумовлена об`єктивними обставинами, а тому вина відповідача у запровадженні перерви відсутня. Учасники ринку природного газу змушені купувати газ за новими умовами. Відповідно до запропонованих постачальником умов, постачання газу буде відбуватися з обов`язковою 100% передоплатою придбання газу у затверджених обсягах. При цьому, за умовами діючих договорів зі споживачами послуг, та відповідно до вимог чинного законодавства оплата за надані виконавцем послуги здійснюється споживачами в місяці, наступному за розрахунковим періодом (місяцем). Тобто, для фізичних та юридичних осіб діє 100% післясплата вартості послуг. При цьому, за умовами діючих договорів зі споживачами послуг, що узгоджується з приписами Постанови №630 та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» оплата за надані виконавцем послуги здійснюється споживачами в місяці, наступному за розрахунковим періодом (місяцем). Тобто, для фізичних та юридичних осіб діє 100% післяплата вартості послуг, а, отже, відповідач позбавлений можливості отримувати попередню оплату зі спожавачів за послуги з централізованого постачання гарячої води. Представник відповідача у відзиві на позов зазначає, що позивач в прохальній частині позову просить стягнути з АТ «ОТКЕ» на користь [PERSON] 2985 грн 91 коп. пені за період з 01 травня по 28 жовтня 2019 р. та з 01 травня по 11 жовтня 2021 року, вважає позивачем пропущено річний строк позовної давності для звернення до АТ «ОТКЕ» з вимогою про стягнення пені. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Вважає, що завдання позивачеві моральної шкоди не підтверджено жодними доказами, а тому вважає, що взагалі відсутній факту заподіяння позивачу моральної шкоди. 19.01.2022 року позивачем було подано відповідь на відзив в якому позивач просила позов задовольнити. 25.01.2022 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву. У судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та одночасно просила застосувати строк позовної давності до вимоги про стягнення пені. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 9). Акціонерне товариство «ОБЛТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» у спірний період надавало позивачу послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на підставі Типового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005р. №630 (в редакції постанови КМУ від 03 вересня 2009р. №933). Як убачається з матеріалів справи, заборгованість позивача перед відповідачем за послуги з центрального опалення та постачання гарячої води відсутня. АТ «Облтеплокомуненерго» фактично надавало позивачу послуги з теплопостачання, однак 01 травня по 27 жовтня 2019 року та з 17 травня по 10 жовтня 2021 року надання послуг з постачання гарячої води населенню було припинено, в тому числі до квартири позивача, що фактично визнали представники в судовому засіданні. Для мешканців м. Чернігова зазначена обставина є загальновідомою, а тому відповідно до приписів ст. 82 ЦПК України, зазначені обставини не підлягають доказуванню. Також, зазначені обставини сторони не спростовували і не заперечували. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, яка набрала чинності з 03.12.2020, врегульовано правовідносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до комунальних послуг віднесено: послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Водночас, частиною 1 статті 7, частинами 1, 3 статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно, безперервно та відповідної якості комунальні послуги згідно із законодавством, при цьому такому праву прямо відповідає визначений частиною 2 статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» встановлено обов`язок теплотранспортуючої організації забезпечувати споживача тепловою енергією та відповідно кореспондуючий обов`язок споживача здійснювати оплату наданих послуг за фактично отриману теплову енергію. Як убачається з матеріалів справи, і не заперечувалось сторонами спору, між позивачем та відповідачем наявні цивільно-правові договірні правовідносини, а тому позивач має право згідно частин 1, 3 статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» на одержання вчасно, безперервно та відповідної якості комунальних послуг згідно із законодавством за виключенням часу перерв на: 1) проведення ремонтних і профілактичних робіт згідно з будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації і користування, положеннями про проведення поточного і капітального ремонтів та іншими нормативно-правовими актами; 2) міжопалювальний період для систем опалення виходячи з кліматичних умов згідно з нормативно-правовими актами; 3) ліквідацію наслідків аварії. Положеннями частини 4 статті 26 вищезазначеного Закону передбачено, що виконавець комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу електричної енергії та природного газу) має право обмежити (припинити) надання відповідної комунальної послуги її споживачу незалежно від обраної моделі організації договірних відносин у разі непогашення в повному обсязі заборгованості за спожиті комунальні послуги протягом 30 днів з дня отримання споживачем попередження від виконавця. Таке попередження надсилається споживачу не раніше наступного робочого дня після спливу граничного строку оплати комунальної послуги, визначеного законодавством та/або договором про надання відповідної комунальної послуги. За правилом частини 2 статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець комунальної послуги зобов`язаний організовувати свою господарську діяльність таким чином, щоби забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів. Окрім того, пунктом 1 Договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води передбачений обов`язок виконавця своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а також обов`язок споживача своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, що передбачені договором. Судом встановлено, що припинення надання позивачу послуги з постачання гарячої води було здійснено відповідачем з підстав, не передбачених Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та не передбачених ЦК України. Ураховуючи викладене, суд погоджується з позицією позивача про те, що її право на безперевне одержання комунальної послуги з постачання гарячої води відповідачем було порушене, а тому, відповідно до положень ст. 16 ЦК України, підлягає відновленню шляхом визнання неправомірними дій АТ «Облтеплокомуненерго» з припинення надання послуги з постачання гарячої води [PERSON] за її місцем проживання. Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою\~статті 611\~Цивільного кодексу\~України визначено,\~що у\~разі порушення\~зобов`язання настають\~правові наслідки,\~встановлені договором\~або законом,\~зокрема: 1)\~припинення зобов`язання\~внаслідок односторонньої\~відмови від\~зобов`язання,\~якщо це\~встановлено договором\~або законом,\~або розірвання\~договору; 2)\~зміна умов\~зобов`язання; 3)\~сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Крім того, згідно із частиною другою статті 24 Закону України «Про теплопостачання» захист прав споживачів теплової енергії, а також механізм реалізації захисту цих прав регулюються цим Законом, Законом України «Про захист прав споживачів», іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до\~частин п`ятої,\~шостої статті\~10\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів»\~у разі\~коли виконавець\~не може\~виконати (прострочує\~виконання)\~роботу (надання\~послуги)\~згідно з\~договором,\~за кожний\~день (кожну\~годину,\~якщо тривалість\~виконання визначено\~у годинах)\~прострочення споживачеві\~сплачується пеня\~у розмірі\~трьох відсотків\~вартості роботи\~(послуги),\~якщо інше\~не передбачено\~законодавством.\~У разі\~коли вартість\~роботи (послуги)\~не визначено,\~виконавець сплачує\~споживачеві неустойку\~в розмірі\~трьох відсотків\~загальної вартості\~замовлення. Сплата\~виконавцем неустойки\~(пені),\~встановленої в\~разі невиконання,\~прострочення виконання\~або іншого\~неналежного виконання\~зобов`язання,\~не звільняє\~його від\~виконання зобов`язання\~в натурі. Виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов`язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили. Згідно із пунктом 30 Договору сторони звільняються від відповідальності згідно з цим договором у разі настання дії непереборної сили (дії надзвичайних ситуацій техногенного, природного або екологічного характеру), яка унеможливлює надання відповідної послуги згідно з умовами договору. Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 2 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Частинами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позивач в прохальній частині позову просить стягнути з АТ «ОТКЕ» на користь [PERSON] 2985 грн. 91 коп. пені за період з 01 травня по 28 жовтня 2019 р. та з 01 травня по 11 жовтня 2021 року, проте позивачем пропущено 1-річний строк позовної давності для звернення до АТ «ОТКЕ» з вимогою про стягнення пені за період з 01 травня по 28 жовтня 2019 року в розмірі 1967 грн. 47 коп. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Тобто судячи з тверджень позивача в позові, 1 травня 2019 року її право на отримання послуги з централізованого постачання гарячої води було порушено, шляхом її ненадання, тому з цього часу у позивача було право звернутися з позовом до суду. Тому для позивача сплив строк звернення до суду з вимогою про стягнення пені за період з 01 травня по 28 жовтня 2019 року в розмірі 1967 грн. 47 коп. Вимога ж про стягнення пені за період з 17 травня по 10 жовтня 2021 року, що становить 147 днів в розмірі 912 грн. 87 коп. підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. За пунктами 18, 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Статтею 1-1 Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Пункт 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до пункту 19 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. За змістом частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. З огляду на викладене слід зазначити, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. З наведеного вбачається, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/3509/18. Також і в постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) Велика Палата Верховного Суду відступила від відповідного висновку про застосування статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц в частині застосування норм права при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за порушення договору банківського вкладу, визначивши, що вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема у справі про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивіл ьного суду від 26 вересня 2018 року № 490/8831/15-ц стягнуто моральну шкоду з ПАТ «Укрзалізниця», у зв`язку з наданням позивачу неякісних послуг з перевезення. Як убачається зі змісту Договору, позивач є споживачем послуг, що надаються відповідачем. З огляду на викладене, позивач, як споживач та сторона споживчого договору про надання послуг, виконання якого незаконно припинено відповідачем в односторонньому порядку, має право на відшкодування моральної шкоди. Таким чином, виходячи з принципу виваженості, розумності та справедливості, та враховуючи вимушені зміни в організації життя позивача, їх тривалість, додаткові зусилля на пристосування до нових умов життя, душевні страждання, які вона зазнала у зв`язку з незаконним припиненням постачання гарячої води без будь-яких попереджень, відчуття невизначеності через відсутність повідомлень відповідача про терміни відновлення надання послуги, повторність вчинених протиправних дій відповідачем, а також роз`яснення пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з урахуванням часткового задоволення позову, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, становить 3000,00 грн. Також, у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial