Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

До Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача виконавчий комітет Селищенської сільської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позивач свої вимоги мотивує тим, що в належному йому на праві власності будинку зареєстрована його колишня дружина відповідач [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх двох років відповідач у вказаному будинку не проживає, оскільки змінила місце проживання. При цьому у будинку позивача зареєстровані та проживають троє їхніх спільних неповнолітніх дітей. Позивач зазначає, що факт реєстрації відповідача у вищезгаданому будинку порушує його право власності, створює незручності, оскільки позбавляє можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Через це позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Учасники справи були належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Позивач у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, позов підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач до суду не з`явилася, причини неявки не повідомила, відзив на позов не подала. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Сільський голова звернувся до суду з заявою про розгляд даної справи без участі представника, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області постановлено здійснювати розгляд справи у заочному порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 20.11.2002, посвідченим приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Митрофановою Л.П., зареєстрованим в реєстрі за № 5016 (а.с. 7-8), а також довідкою виконавчого комітету Селищенської сільської ради від 22.04.2021 № 603 (а.с. 9). Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 20.02.2019 по справі № 699/90/19 розірвано шлюб, зареєстрований 17.11.2004 між [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу [PERSON] відновлено дошлюбне прізвище [PERSON] . Вказане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили 22.03.2019 (а.с. 10-11). Відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 22.04.2021 № 605 (а.с. 12) та довідкою виконавчого комітету Селищенської сільської ради від 22.04.2021 № 602 (а.с. 14). На підтвердження того що відповідач у зазначеному домоволодінні фактично не проживає позивач надає лише акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 22.04.2021 № 604, зі змісту якого вбачається, що [PERSON] проживає в с. Карашина у власному будинку по [ADDRESS] , з трьома неповнолітніми дітьми: [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Діти перебувають на його повному утриманні. Колишня дружина (мама дітей), з якою вони розлучені, [PERSON] , зареєстрована у цьому будинку, але останні два роки не проживає біля них. Мама не надає допомоги на утримання дітей та не бере участі у їх вихованні (а.с. 13). Указаний акт складено за формою, затвердженою наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 28.04.2004 № 95. З тексту цього наказу вбачається, що зазначена форма акта затверджена відповідно до п. 35 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою КМУ від 27.12.2001 №\~1751, пунктів 4, 10 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою КМУ від 24.12.2003 № 250, пунктів 5-1, 6 Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженого постановою КМУ від 21.10.1995 № 848, та пункту 4 Положення про соціального інспектора, затвердженого постановою КМУ від 21.08.2001 № 1091. Використання форми вказаного акта для підтвердження факту не проживання особи не передбачено законодавством. З огляду на викладене суд критично оцінює вказаний акт в якості доказу непроживання відповідача у вказаному будинку протягом останніх двох років. За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Нормами ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їхня достатність та переконливість. Позивач вказує, що відповідач [PERSON] фактично не проживає за місцем реєстрації майже два роки, що унеможливлює позивачу повноцінно реалізувати своє право власності на належний йому житловий будинок, а також створює незручності, оскільки позбавляє можливості в повній мірі вільно володіти, користуватися та розпоряджатися цим житловим будинком. Суд критично сприймає ці твердження з огляду на їх нелогічність. Створити вказані позивачем незручності відповідач, як колишня дружина, могла б, якби продовжувала проживати за вказаною адресою. Проте відсутність відповідача за адресою реєстрації не може спричинити зазначені позивачем порушення його прав. За приписами ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Разом з тим, з позову не вбачається, які саме права чи інтереси позивача порушені та підлягають захисту, ймовірно мова йде про право власності. Суд звертає увагу, що позивачем не надано інших доказів, у тому числі доказів на підтвердження відсутності поважних причин не проживання відповідача за вказаною адресою. Так само позивач не надав доказів на підтвердження наявності у відповідача іншого місця для проживання. Разом з тим, при розгляді справ даної категорії Верховний Суд послідовно дотримується позиції, що суд повинен з`ясовувати причини відсутності відповідача за місцем реєстрації понад встановленні строки, та саме на позивача покладається обов`язок надати належні докази, які б не залишали у суду сумнівів у тому, що відповідач добровільно, з власної волі та без примусу сторонніх осіб, припинила проживати за місцем реєстрації та таке непроживання є тривалим. Така правова позиція викладена зокрема в постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18); від 22.11.2018 у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18); від 26.02.2020 у справі № 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19); від 18.03.2020 у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до пункту 1 ст.\~17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У пункті 44 рішення від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. При розгляді справи про визнавання особи такою, що втратила право користування житлом, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Ураховуючи викладе, беручи до\~уваги відсутність\~належних доказів\~на підтвердження\~обставин,\~що підлягають\~доказуванню у справах даної категорії, суд дійшов висновку, що право власності позивача на спірне житлове приміщення не може бути захищено шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом. З огляду на викладене у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до норм Конституції України, ЦК України, ЖК УРСР, практики ЄСПЛ та правових позицій ВС,

Outcome: dismissed