Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Представник Акціонерного товариства «Мегабанк» -Лактіонова Оксана Володимирівна, яка діє на підставі довіреності № 13-469/21-д від 28 вересня 2021 року, звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з останньої заборгованість за кредитним договором № 56-171-850-2-18-Г від 04 липня 2018 року у розмірі 25355 гривень 42 копійки та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 04 липня 2018 року між позивачем, Публічним акціонерним товариством «Мегабанк», та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 56-171-850-2-18-Г, відповідно до підпунктів 2.2., 2.3 та 2.4 якого відповідач отримала кредит у розмірі 15560 гривень 17 копійок на строк з 04 липня 2018 року по 03 липня 2019 року зі сплатою 15 % річних. Відповідач зобов`язалась на умовах, передбачених пунктом 4.1 Договору повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, щомісячні ануїтетні платежі згідно з Договором. Відповідно до пункту 2.9 Кредитного договору розмір щомісячного платежу, який включає суму ануїтетного платежу (крім першого та останнього) та суму щомісячної комісійної винагороди, яка складає 1 802 гривні 06 копійок. Як вказав представник банку, згідно до пункту 3.2.1 Кредитного договору відповідач зобов`язаний повернути одержаний кредит у повному обсязі до 16 години 00 хвилин 03 липня 2019 року. Взяті на себе зобов`язання по договору Банк виконав своєчасно і повністю, надавши відповідачу кредит. Проте, у порушення зазначених умов договору [PERSON] зобов`язання за договором № 56-171-850-2-18-Г від 04 липня 2018 року належним чином не виконувала, починаючи з 01 серпня 2019 року відповідачем порушуються умови та строки сплати платежів за кредитом, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка досі не погашена. З цих підстав, представник позивача змушений був звернутися до суду з позовом про стягнення зазначених коштів у судовому порядку. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 29 грудня 2021 року прийнято позовну заяву Акціонерного товариства «Мегабанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості до розгляду та відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у цивільній справі судом не вживалось. Уповноважений представник Акціонерного товариства «Мегабанк» у судове засідання не прибув, хоча про дату, час і місце розгляду справи були сповіщені завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Через систему «Електронний суд» 04 січня 2022 року представник позивача - Лактіонова О. В., яка діє на підставі довіреності № 13-469/21д від 28 вересня 2021 року, надіслала заяву, що була зареєстрована за вхідним № 19/22-вх, відповідно до якої, посилаючись на приписи статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила стягнути з [PERSON] заборгованість у повному обсязі, зазначила, що розгляд справи може відбутися без представника банку за наявності наданих доказів по справі, проти заочного розгляду справи банк не заперечує. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання, що було призначено на 27 січня 2022 року не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 1 статті 206 та частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач через канцелярію суду 27 січня 2022 року надала заяву, що була зареєстрована за вхідним № 612/22 - вх., відповідно до якої вказала, що визнає позовні вимоги Акціонерного товариства «Мегабанк» у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення, розгляд справи просила провести за її відсутності. Положеннями частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень часини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. З матеріалів справи встановлено, що 04 липня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Мегабанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 56-171-850-2-18-Г. Як убачається зі змісту пункту 2 Кредитного договору, [PERSON] отримала кредит на строк з 04 липня 2018 року по 03 липня 2019 року включно у загальному розмірі 15560 гривень 17 копійок зі сплатою процентної ставки за користування кредитом, що нараховується на суму заборгованості (фіксована) у розмірі 15 % річних. Реальна річна процентна ставка - 97,058 %. Розмір щомісячного платежу, який включає суму ануїтетничного платежу (крім першого та останнього) та сума щомісячної комісійної винагороди, сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяці й становить 1802 гривні 06 копійок. Процентна ставка за користування кредитом понад строк, вказаний в пункті 2.2 договору складає 0,1 % річних. При цьому, рахунок для сплати щомісячного платежу, штрафу, комісії та пені (далі транзитний рахунок) - [NUMBER] . При цьому, даний кредит надано на споживчі цілі шляхом видачі грошових коштів з каси банку (підпункт 1.2 пункту 1 Кредитного договору). Додатком № 1 до Кредитного договору визначено, що комісійна винагорода становить 389 гривень 00 копійок і сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця. У відповідності до підпункту 3.1 пункту 3 Кредитного договору, кредитодавець зобов`язався для обліку кредиту відкрити позичковий рахунок № [NUMBER] , для обліку нарахованих процентів за кредитом відкрити рахунок № [NUMBER] . Згідно з підпунктами 3.2.1, 3.2.3 пункту 3 Кредитного договору позичальник зобов`язався повернути одержаний кредит у повному обсязі до 16 години 00 хвилин 03 липня 2019 року та своєчасно та в повній сумі сплачувати щомісячні платежі (ануїтетні платежі та відповідні комісійні винагороди) за договором на передбачених договором умовах. У підпунктах 4.1, 4.4 пункту 4 Кредитного договору сторони дійшли згоди, що повернення кредиту та сплата процентів за користування ним здійснюється щомісячно ануїтет ними платежами передбаченими договором. У разі порушення строків сплати ануїтет них платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів, кредитодавець обліковує заборгованість за кредитом в повному обсязі на відповідному рахунку простроченої заборгованості. При цьому правовідносини сторін за цим договором не втрачають своєї чинності та діють протягом строку дії договору. З цього моменту кредитодавець припиняє нарахування щомісячної комісійної винагороди, процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі, встановленому в пункті 2.11 цього Договору, а за невиконання прийнятих на себе зобов`язань щодо сплати ануїтет них платежів та комісійних винагород, позичальник сплачує штраф у розмірі, передбаченому пунктом 6.3 цього Договору. За несвоєчасне погашення ануїтетних платежів кредитодавець має право нараховувати та стягувати з позичальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочки платежу від несвоєчасно сплаченої суми, при цьому розмір пені не може перевищувати 15 процентів суми простроченого платежу. У разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та/або комісійної винагороди понад 90 календарних днів позичальник сплачує кредитодавцю штраф у розмірі 45 процентів від суми кредиту (підпункти 6.1, 6.3 пункту 6 Кредитного договору). Судом встановлено, що позивач виконав усі взяті на себе зобов`язання, надавши відповідачу грошові кошти у кредит. Проте, відповідачем [PERSON] були порушені зобов`язання, встановлені умовами кредитного договору, стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту і процентів за користування кредитними коштами, що вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором. Таким чином, умови кредитного договору щодо дати кінцевого розрахунку по погашенню кредиту та відсотків за користування кредитом відповідачем порушені. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що у зв`язку з порушенням [PERSON] виконання зобов`язань за Кредитним договором № 56-171-850-2-18-Г від 04 липня 2018 року, відповідач станом на 01 жовтня 2021 року має заборгованість у розмірі 25355 гривень 42 копійки, яка складається з наступного: 15 560 гривень 17 копійок - сума заборгованості за кредитом; 848 гривень 17 копійок - сума нарахованих та несплачених процентів за період з 01.08.2018 по 30.09.2021 (підпункт 4.1 пункту 4 Кредитного договору); 1945 гривень 00 копійок - залишок нарахованої та несплаченої комісії (підпункт 3.2.3 пункту 3 Кредитного договору): 7002 гривні 08 копійок - штраф відповідно до підпункту 6.3 пункту 6 Кредитного договору. Вказаний розрахунок заборгованості відповідачем не заперечувався та у встановленому законом порядку не спростовано. Вирішуючи даний спір суд виходить з положень Цивільного кодексу України, що регулюють спірні правовідносини. Так, відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України укладений між сторонами по справі кредитний договір, за своєю правовою природою, є правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язав (частина 2 статті 11 Цивільного кодексу України). Положеннями статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Із матеріалів справи вбачається, що з моменту укладання Кредитного договору № 56-171-850-2-18-Г від 04 липня 2018 рокуміж Публічним акціонерним товариством «Мегабанк», яке в подальшому змінило назву на Акціонерне товариство «Мегабанк», та [PERSON] , ніхто зі сторін до цього часу не заявив про намір його припинити. У свою чергу, відповідач не надала суду доказів щодо звернення до банку з письмовою заявою про закриття карткових рахунків. Приписи частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлюють обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплатити проценти, належні йому відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України. При цьому, згідно вимог статтей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України у встановлений строк. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України). Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені положеннями статті 611 Цивільного кодексу України. Так, згідно вищевказаної норми права, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. В силу статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 Цивільного кодексу України). Таким чином, відповідач зобов`язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства. Відповідач, [PERSON] , в терміни, встановлені договором, свої зобов`язання не виконувала. Станом на 01 жовтня 2021 року у відповідача виникла заборгованість за кредитом у сумі 25 355 гривень 42 копійки, складається з: суми заборгованості за кредитом у розмірі 15 560 гривень 17 копійок, суми нарахованих та несплачених процентів за період з 01 серпня 2018 року по 30 вересня 2021 року включно в розмірі 848 гривень 17 копійок, залишку нарахованої та невиплаченої комісії в розмірі 1945 гривень 00 копійок, суми штрафу в розмірі 7002 гривні 08 копійок. Такий розмір заборгованості є обґрунтованим, здійснений відповідно до умов договору та підтверджений наданими до суду розрахунками. Враховуючи вищезазначене, сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача за кредитним договором від 04 липня 2018 року становить 25 355 гривень 42 копійки. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження існування істотних обставин у відповідача, які слугували б поважною причиною невиконання взятих на себе зобов`язань, суду не надано. У відповідності до частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України, суд перевіряє чи визнання позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, суд прийняв заяву відповідача про визнання позову, з аналізу матеріалів справи встановив, що визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Мегабанк» суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір на загальну суму 2270 гривні 00 копійок, що підтверджено меморіальним ордером №4738_12 від 12 листопада 2021 року. Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). Разом із тим, частиною 1 статті 142 Цивільного процесуального кодексу України та частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Беручи до уваги вищенаведене, а також те, що [PERSON] до початку розгляду справи по суті звернулася до суду з заявою про визнання позовних вимог Акціонерного товариства «Мегабанк» у повному обсязі, підлягають поверненню позивачу з державного бюджету 1135 гривень, що дорівнює 50-ти відсоткам судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову (2270 гривень 00 копійок х 0,5 = 1135 гривень 00 копійок). Понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1135 гривень 00 копійок відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved