Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

В лютому 2021р. Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, який діє в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідачки [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей і сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив суд: - відібрати у відповідачки без позбавлення її батьківських прав малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (далі по тексту - вимога № 1); - призначити стягнення аліментів з відповідачки на утримання її малолітніх дітей у розмірі ј частини, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину в місяць, починаючи з дати прийняття рішення суду про відібрання дітей на користь державного закладу або на користь призначеного їм піклувальника (далі по тексту - вимога № 2). Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з надходженням від компетентних органів, від медичної установи, в якій діти перебувають на обліку звернень щодо неналежного виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, щодо виховання та утримання малолітніх дітей, а також відсутністю відомостей про фактичне проживання дітей та відповідачки, у зв`язку з безпосередньою загрозою для життя та здоров`я дітей Орган опіки та піклування, у відповідності до вимог ч. 2 ст.170 СК України, вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом, в інтересах дітей. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2021р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. До судового засідання стороною позивача та третьою особою були подані на адресу суду заяви про розгляд справи у відсутність їх представників заявлені позовні вимоги підтримують в повному обсязі, і не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідачка, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, поважності причин неявки в судове засідання 26 січня 2022р. не повідомила. У встановлений судом строк, відзив на позов стороною не подавався. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що матір`ю малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 8, 9). Судом встановлено, що відповідачка проживала разом з дітьми за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись до суду з вказаним позовом, Орган опіки та піклування зазначав, що відповідачкою, як матір`ю зазначених вище малолітніх дітей неналежним чином виконуються батьківські обов`язки, діти не мають постійного місця проживання, відвідують навчальні заклади періодично, має місце захворювання дітей, за місцем проживання дітей не створені належні умови, у зв`язку з чим, Орган опіки та піклування, у відповідності до вимог ч. 2 ст.170 СК України просив суд відібрати у відповідачки її малолітніх дітей без позбавлення її батьківських прав (а.с. 15-20, 40-47). Судом встановлено, що в досудовому порядку відповідачка визнала факти неналежного виконання нею своїх батьківських обов`язків (а.с. 21-22). Розпорядженням Шевченківської районного в м. Києві державної адміністрації від 04 лютого 2021р. за № 53, «Про відібрання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] », у зв`язку з безпосередньою загрозою для життя та здоров`я дітей відповідачки здійснено негайні заходи щодо відібрання малолітніх дітей від відповідачки, як матері (а.с. 13). За приписами ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 Постанові № 3 від 30 березня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача на спростування доводів сторони позивача щодо неналежного виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків відносно малолітніх дітей не було надано суду належних і допустимих доказів. Згідно висновку Органу опіки та піклування від 20 серпня 2021р. № 109/04/40-6000, зазначено, що у зв`язку з неналежним виконанням своїх батьківських обов`язків відповідачкою, та не створення нею належних умов для проживання та розвитку, байдуже та безвідповідально ставиться до їх життя та здоров`я, Орган опіки та піклування вважає за доцільне відібрати малолітніх дітей від відповідачки. Положеннями ст. 81 ЦПК України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В підготовчому засіданні відповідачка зазначала, що нею вживаються всі заходи, щодо виховання та утримання дітей, проте на підтвердження зазначених обставин не надала до суду жодного доказу. Діти мають бути забезпечені можливістю здійснення їх прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, згідно до положень ст. 7 СК України. Статтею 9 Конвенції про права дитини (в редакції, зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН 21 грудня 1995р.), визначено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ст. 155 цього Кодексу, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» - Конвенція є частиною національного законодавства України, а судова практика ЄСПЛ визнається джерелом права. Так ЄСПЛ, у справі «Савіни проти України» (заява №39948/06), рішення від 18 грудня 2008р. (набуло статусу остаточного від 18 березня 2009р.), п.п. 47-52, зазначав, що Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, № 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи 9 «Кутцнер проти Німеччини» (Kutzner v. Germany), № 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та «Зоммерфельд проти Німеччини» (Sommerfeld v. Germany), [GC], № 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], №№ 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). 50. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (Wallova and Walla v. the Czech Republic), № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006р.; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки» (Havelka and Others v. the Czech Republic), № 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007р.). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії» (K. A. v. Finland), № 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії» (Moser v. Austria), № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006р. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимоги № 1. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частиною 5 ст. 183 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що малолітні діти відповідачки перебувають в Центрі захисту дітей «Наші діти». З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимога № 2 підлягає частковому задоволенню, а саме з відповідачки на користь державного закладу або на користь призначеного їм піклувальника підлягає стягненню аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку /доходу/ щомісячно на обох дітей відповідачки, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дати пред`явлення позову 15 лютого 2021р. та до досягнення старшою дитиною [PERSON] , [INFO] повноліття ( [INFO] ). Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ( [PERSON] ) ніхто з батьків (опікунів, піклувальників) не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на молодшу дитину ( [PERSON] , [INFO] ), аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття та до досягнення повноліття молодшою дитиною ( [INFO] ). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1816,0 грн. Згідно із п. 1) ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду, в частині вимог про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial