Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] в жовтні 2021 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів. Позов мотивовано тим, що згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.10.2016 року по справі № 127/17005/15-ц з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки видів його доходу, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для відповідного віку, починаючи з 20.07.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. 12.11.2015 року позивачу було видано виконавчий лист. На виконання вказаного виконавчого листа Вінницьким відділом ДВС у Вінницькому районі Вінницької області ЦЗУМЮ (м. Хмельницький) було відкрито виконавче провадження № 49390549. Відповідач ухиляється від сплати аліментів, станом на 01.09.2021 року заборгованість по виконавчому провадженню становить 129775 грн. Зі слів позивача, відповідач приховує суму своїх доходів. Позивач вказує, що внаслідок зростання цін та тарифів відповідно збільшились витрати на утримання дитини, через що виникла потреба у збільшенні розміру аліментів. Просить змінити розмір стягуваних з відповідача аліментів з 1/4 частки видів його доходу, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для відповідного віку» на 1/4 частки видів його доходу, щомісячно, але не менше прожиткового мінімуму для відповідного віку. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду. Позивач згідно заяви позов підтримала, просила його задовольнити. Не заперечували щодо винесення заочного рішенняя Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.. Дослідивши обставини справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.10.2016 року по справі № 127/17005/15-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки видів його доходу, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для відповідного віку, починаючи з 20.07.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. 12.11.2015 року позивачу було видано виконавчий лист. 18.10.2021 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Вінницьким міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області, актовий запис № 2961. Прізвище [PERSON] після укладення шлюбу - [PERSON] . На виконання вказаного виконавчого листа Вінницьким відділом ДВС у Вінницькому районі Вінницької області ЦЗУМЮ (м. Хмельницький) було відкрито виконавче провадження № 49390549, яке на момент подання позову перебуває на виконанні у відділі. Станом на 01.09.2021 року заборгованість по виконавчому провадженню становить 129775 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При визначенні розміру аліментів суд згідно вимог ст.ст. 182, 184 СК України має враховувати стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, вирішуючи питання, щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього і інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. З наведених вище норм Сімейного кодексу України слідує, що для ухвалення судом рішення про збільшення розміру аліментів перед судом має бути доведено належними та допустимими доказами наявність певних (визначених законом) обставин зокрема, але не обмежуючись, зміни матеріального стану позивача в сторону його погіршення, а як наслідок неможливість забезпечити рівень життя дитини на необхідному (достатньому) рівні; зміну матеріального стану платника аліментів, в сторону його поліпшення, що обумовлює можливість платника надавати дитині грошове утримання в збільшеному розмірі; зміну свого сімейного стану або сімейного стану відповідача, що обумовлює можливість забезпечувати спільну дитину на вищому рівні матеріального забезпечення; погіршення стану здоров`я одержувача аліментів, або поліпшення стану здоров`я платника аліментів. Отже, перелік обставин, які можуть бути підставами для зменшення або збільшення розміру аліментів визначений діючим СК України. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Позивачем перед судом не доведено, а як наслідок судом не встановлено обставин зміни матеріального стану відповідача, що дало б підстави стверджувати про можливість збільшення розміру аліментів. Так само судом не встановлено обставин поліпшення стану здоров`я відповідача чи погіршення стану здоров`я позивача, що в силу закону також могло б слугувати (у разі встановлення) підставою для збільшення розміру аліментів. Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13. Відповідно до статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. Із системного аналізу наведених правових норм слідує, що при вирішенні питання про збільшення розміру аліментів, суд має з`ясувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і чи впливає ця зміна на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. При цьому ч. 1 ст. 141 СК України передбачає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки дитини, в тому числі, щодо її утримання. У частині третій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості. Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18). Позивач просить збільшити мінімальний розмір аліментів, що стягуються з відповідача, та встановити їх у розмірі прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Таким чином, для стягнення з відповідача аліментів у розмірі, вказаному позивачем, необхідно встановити, що у заробіток (дохід) відповідача достатній для цього. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На [PERSON] , як на позивача, покладається обов`язок доказування і в частині визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню з урахуванням приписів статей 141, 180, 182, 192 СК України. Як слідує із матеріалів справи, позивачем до суду не надано належних і допустимих доказів того, що доходи відповідача дозволяють встановити мінімальний розмір стягуваних аліментів у сумі, яка дорівнює прожитковому мінімуму на дитину відповідного віку, що може бути підставою для збільшення розміру аліментів. Доказів, які свідчать про те, що матеріальне становище платника аліментів поліпшилося до суду не надано. Відомості про доходи відповідача у матеріалах справи також відсутні. Оскільки позивачем не доведено, що від дня постановлення судового рішення про стягнення з відповідача збільшеного розміру аліментів виникли обставини які слугували б підставою для чергового їх збільшення, суд, з`ясувавши обставини справи та надавши оцінку зібраним доказам, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно ч. 7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду заяви позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, рішенням суду відмовлено, суд прийшов до висновку про віднесення судових витрат на рахунок держави. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed