Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

В вересні 2020 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом,в якому просить суд визнати недостовірною та такою,що порочить його честь,гідність та ділову репутацію інформацію,поширену та розміщену відповідачем [PERSON] у мережі Інтернет на каналі YouTube у відеоматеріалі під назвою «Офіційне звернення громадян до голів ГУНП,СБУ,обласної прокуратури та ОДА Запорізької області» ,стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 60 000 гривень та судові витрати. В обґрунтування позову зазначає,що [INFO] [PERSON] під ніком «[INFO]» здійснив поширення серед необмеженого кола осіб у мережі Інтернет на каналі YouTube([INFO]) недостовірну інформацію щодо позивача,розмістивши відеоматеріал під назвою «[INFO]». Даний відеоматеріал складається з двох частин - звернення [PERSON] та його відеорепортажу (відеосюжету) (з 2 хв. 38 сек.). В ході відеосюжету [PERSON] були розповсюджені неправдиві відомості щодо позивача, які принижують його честь та ділову репутацію. Так, у своєму відеосюжеті [PERSON] було висловлено наступну недостовірну інформацію (мовою оригіналу) (починається з 2 хв. 52 сек): «...продовжують скоюватися правопорушення... групою осіб під керівництвом неодноразово засудженого [PERSON] » (0 хв. 38 сек.) «...щодо цього одіозного неодноразово засудженого голови Долинської ОТГ [PERSON] ...» (1 хв. 07 сек.) «Ми не розуміємо чому людина, яка знаходиться під слідством, по якій збуджено декілька серйозних карних справ...» (1 хв. 31 сек.) «Ми вважаємо, що злочинець має бути за гратами» (1 хв. 45 сек.) «Ось такий в нас, друзі, голова у громаді. Мародер і безпринципний вор...» (6 хв. 06 сек) «...а якщо злодій [PERSON] дає вам якісь незаконні розпорядження, телефонуйте безпосередньо мені» (9 хв. 20 сек) «І ми з вами чудово розуміємо, що все це відбувається лише з так званого добра голови громади неодноразово засудженого [PERSON] » (12 хв. 16 сек) «Мародер, вор...» (17 хв. 50 сек) Дана інформація є негативною та недостовірною,за формою і змістом викладені вище висловлювання носять образливий,зневажливий,негативно-звинувачуваний характер та не мають під собою жодного підґрунтя ,при цьому зазначена інформація не є оціночним судженням,а є фактичним твердженням,яке може бути підтверджено або спростовано. Так,в ході відеосюжету [PERSON] називає позивача мародером, крадієм,стверджує,що позивач був неодноразово засудженим. Така інформація щодо позивача завідомо недостовірна, неправдива, містить виклад обставин,які не відповідають дійсності. Поширена про позивача недостовірна інформація порушує його особисті немайнові права,а саме:право на повагу честі та ділової репутації,завдає величезної шкоди авторитету позивача як посадової особи органу місцевого самоврядування,погіршує гармонію соціального спілкування,сприяє певній психологічній ізольованості від оточення й підвищеній необхідності виправдовуватися. Вагомість немайнових втрат позивач пов`язує переважно з своєю професійною діяльністю,розповсюдження негативної недостовірної інформації необмеженому колу осіб порушило внутрішній спокій позивача,призвело до глибоких емоційних переживань. Описані дії відповідача не є першим або поодиноким випадком,протягом з 2016 р. після поразки на виборах на посаду сільського голови Долинської ОТГ ,яку обійняв позивач, [PERSON] цілеспрямовано намагається створювати уявлення про позивача як про злочинця,непорядну людину,спаплюжити його ділову репутацію. Внаслідок згадуваних вище дій відповідача позивачу завдана моральна шкода,яку він оцінив у 60 000 гр. Просить суд визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність, ділову репутацію [PERSON] , інформацію, поширену та розміщену відповідачем у вказаний вище спосіб викладеного змісту,зобов`язати [PERSON] у строк не пізніше 7 днів з дня набрання рішенням суду в цій справі законної сили спростувати недостовірну інформацію,поширену ним [INFO]шляхом розміщення у мережі Інтернет на каналі YouTube резолютивної частини рішення суду по даній справі,з посиланням на номер цивільної справи,дату проголошення судового рішення,і суд,що виніс рішення,із заголовком наступного змісту: «Спростування негативної недостовірної інформації стосовно [PERSON] » без редагувань,зауважень,заперечень,коментарів,тлумачень,думок від імені [PERSON] та будь-яких інших осіб,стягнути з [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 60 000 гр.та судові витрати. Ухвалою суду від 02.10.2020 р.відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. 10.02.2021 р.до суду надійшов відзив на позов відповідача [PERSON] ,у якому він заперечує проти задоволення заявлених вимог у повному обсязі. Посилається на те,що позивач як посадова особа органів місцевого самоврядування є публічною особою,межі критики щодо нього є значно ширші у порівнянні з іншими особами,наведені у позові вислови мають оціночне судження та не є твердженням про факти,позивач не довів ,що внаслідок поширення вказаної вище інформації було порушено його особисті немайнові права та заподіяна моральна шкода. Ухвалою суду від 13.05.2021 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 19.10.2021 р.до суду надійшло клопотання [PERSON] про зменшення витрат на правову допомогу,у якому він зазначає про завищені витрати,заявлені позивачем до стягнення в частині вартості складання позовної заяви та представництва інтересів в суді 1 інстанції за 1 судове засідання,які є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг,та відсутність у справі доказів реального понесення позивачем таких витрат. В судовому засіданні представник позивача адвокат Мажара О.О. підтримала позов з наведених у ньому підстав та просила задовольнити у повному обсязі. У вступному слові зазначила,що поширена та розповсюджена відповідачем недостовірна інформація негативного змісту відносно позивача не є оціночним судженням, висловлена у формі тверджень ,які можливо перевірити,підтвердити або спростувати. Право відповідача на поширення та розповсюдження інформації щодо конкретної особи позивача не є абсолютним,має бути дотриманий баланс інтересів,за яким відповідач зобов`язаний довести кожен з фактів,висловлених у формі тверджень стосовно наявності у позивача судимостей,чинних кримінальних переслідувань тощо,вчинення ним мародерства та крадіжок,проте таких доказів відповідачем не надано.Внаслідок описаних дій відповідача позивачу,який є публічною особою,завдано моральну шкоду,яку він оцінив у 60 000 гр.,оскільки відповідач не вперше ганьбить його у подібний спосіб. Протягом часу розгляду справи відповідач не вчинив жодних дій,спрямованих на зменшення негативних наслідків для позивача. [PERSON] у зв`язку з розглядом цієї справи понесені судові витрати по оплаті судового збору та на правничу допомогу,які підлягають розподілу в порядку ст.141 ЦПК України. Відповідач в судове засідання не з`явився,був повідомлений про дату,час та місце судового засідання шляхом направлення СМС-повістки,яка доставлена завчасно,про що у справі наявна довідка про доставку СМС. Представник відповідача в судове засідання не з`явився з невідомих причин. Відповідно до ст.130 ЦПК України відповідач вважається таким,що належним чином повідомлений про судове засідання,причин неявки відповідач суду не повідомив,клопотань про відкладення розгляду справи із зазначенням передбачених законом підстав не подавав. Як передбачено п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З наведених підстав справа розглянута судом за відсутності відповідача та його представника. Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення представника позивача,дослідивши надані докази у сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. За положеннями статті 29 Закону України "Про інформацію" від 2 жовтня 1992 року N 2657-XII (далі - Закон N 2657-XII), суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація,яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з іншого- була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони обираючи кар`єру публічної особи погодились на таку увагу. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи. Або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотримання розумних меж цих суджень. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії"). Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Судом встановлено та перевірено доказами, що позивач [PERSON] обіймає посаду сільського голови Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області за результатами чергових виборів від 25.10.2015 р.,про що надана копія протоколу про результати виборів. [INFO]відповідач [PERSON] під ніком «[INFO]» здійснив поширення серед необмеженого кола осіб у мережі Інтернет на каналі YouTube([INFO]) недостовірну інформацію щодо позивача,розмістивши відеоматеріал під назвою «[INFO]». В судовому засіданні здійснено огляд електронного доказу на каналі YouTube сторінки за посиланням( [INFO] )відеоматеріалу,який складається з двох частин - звернення [PERSON] та його відеорепортажу (відеосюжету),який не видалений на час огляду ,його зміст повністю співпадає з оглянутим відеоматеріалом,долученим до позову на носії CD-RW 700mb/80 min 4-12*. В ході відеосюжету [PERSON] ,серед іншого,було висловлено наступну інформацію (мовою оригіналу) (починається з 2 хв. 52 сек): «...продовжують скоюватися правопорушення... групою осіб під керівництвом неодноразово засудженого [PERSON] » (0 хв. 38 сек.) «...щодо цього одіозного неодноразово засудженого голови Долинської ОТГ [PERSON] ...» (1 хв. 07 сек.) «Ми не розуміємо чому людина, яка знаходиться під слідством, по якій збуджено декілька серйозних карних справ...» (1 хв. 31 сек.) «Ми вважаємо, що злочинець має бути за гратами» (1 хв. 45 сек.) «Ось такий в нас, друзі, голова у громаді. Мародер і безпринципний вор...» (6 хв. 06 сек) «...а якщо злодій [PERSON] дає вам якісь незаконні розпорядження, телефонуйте безпосередньо мені» (9 хв. 20 сек) «І ми з вами чудово розуміємо, що все це відбувається лише з так званого добра голови громади неодноразово засудженого [PERSON] » (12 хв. 16 сек) «Мародер, вор...» (17 хв. 50 сек). Зазначена інформація позивачем визначена як негативна та недостовірна, не є оціночним судженням,а є фактичним твердженням. Враховуючи,що [PERSON] є публічною особою, обіймає публічну посаду в органах місцевого самоврядування,відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становить суспільний інтерес. У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції N 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях "Газета "Україна-центр" проти України", "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі N 61561/08 "Інститут економічних реформ проти України", де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У зазначеному рішення суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів. У справі "Дюльдін і Кіслов проти Росії" N ЄСПЛ зазначив: "37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише "інформації" або "ідей", які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує "демократичного суспільства". Так, у справі "Дюльдін і Кіслов проти Росії" вказано "43. Він повторює, що фундаментальною вимогою права дифамації (the law of defamation) є те, що для виникнення підстави для подання позову про дифамацію необхідно, щоб дифамація була звернена до конкретної особи. Якби усім державним посадовцям було б дозволено звертатися до суду з позовами про дифамацію через будь-яку заяву критичного характеру стосовно ведення державних справ, навіть у ситуаціях, коли до посадовця не зверталися на ім`я або в інший (такий, що може бути ідентифікований) спосіб, журналісти були б завалені позовами. Це не лише вилилося б у накладення надмірного і непропорційного тягаря на засоби масової інформації, що здійснювало б тиск на їхні ресурси та затягло б їх у нескінченні судові тяжби. Безсумнівно, це мало б ефект стримування, яке відчувала б преса, виконуючи роль рупора інформації та громадського охоронця порядку (watchdog)". З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суд за результатами дослідження та оцінивши наданих сторонами доказів дійшов висновку про те, що поширена [PERSON] інформація не була його власними судженнями або оцінкою розповсюдженої іншою особою інформації щодо позивача у цій справі,яка була зроблена з посиланням на першоджерело та ґрунтувалася на його особистому трактуванні отриманої з інших джерел інформації. Навпаки,фактичні твердження у відеосюжеті висловлені особисто [PERSON] про факти , які можуть бути перевірені, спростовані або підтверджені. Зокрема,відповідач за перебігом відео сюжету стверджував,що позивач неодноразово засуджений,групою осіб під його керівництвом продовжують вчинятися правопорушення,він є людиною,яка знаходиться під слідством,по якій збуджено декілька серйозних карних справ,голова у громаді мародер і крадій,при цьому відповідач максимально конкретизував та персоналізував позивача за прізвищем та посадою. Такі твердження про факти-наявність у позивача судимостей,чинних кримінальних переслідувань можуть бути перевірені,проте на їх підтвердження відповідачем не було надано жодного належного допустимого доказу. Водночас, позивачем надана Довідка (повна)у формі електронного бланка 20058439690380046146 Міністерства внутрішніх справи департамент інформатизації,згідно якої за обліками МВС громадянин України [PERSON] , [INFO] ,на території України станом на 18.03.2020 р.до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та у розшуку не перебуває,чим спростовано твердження відповідача наведеного вище змісту. На відміну від тверджень про факти,в згадуваному вище відео сюжеті відповідачем були висловлені і оціночні судження щодо нераціонального,на його думку,витрачання коштів з бюджету громади,неналежну організацію вивозу сміття та ліквідацію стихійних сміттєзвалищ,що становить суспільний інтерес та аналіз таких суджень буде здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел. Таким чином, поширена відповідачем інформація про те,що позивач неодноразово засуджений,групою осіб під його керівництвом продовжують вчинятися правопорушення,він є людиною,яка знаходиться під слідством,по якій збуджено декілька серйозних карних справ,голова у громаді мародер і крадій є твердженням, висловленим особисто [PERSON] про факти щодо конкретної особи,підтверджень яким під час розгляду справи належним допустимими доказами відповідач не надав. Долучені до відзиву письмові матеріали суд не приймає до уваги при вирішенні справи,оскільки в силу ст.89 КК України вони не мають правового значення для вирішення справи. З урахуванням викладеного,підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання недостовірною та такою,що порочить його честь,гідність та ділову репутацію зазначена вище інформація,вилучення її з мережі Інтернет з місця розміщення,а відповідача необхідно зобов`язати спростувати цю інформацію у спосіб,найбільш наближений до способу її розповсюдження. При вирішенні позову в часині відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди. Крім цього, у п. 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У пункті 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того - у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності. Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин. У цьому контексті суд враховує визнання Європейським судом з прав людини(далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі»,зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. У цьому разі передусім варто звернути увагу на те, що на законодавчому рівні закріплено, що ділова репутація є особистим немайновим благом, яке охороняється цивільним законодавством (ст. 201 ЦК України). Право на недоторканність ділової репутації має як фізична (ст. 299 ЦК України), так і юридична особа (ст. 94 ЦК України). Особисті немайнові права фізичних і юридичних осіб підлягають захисту відповідно до глави 3 ЦК України,зокрема,в контексті захисту ділової репутації ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено такі способи захисту, як: відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної (немайнової) шкоди тощо. Під діловою репутацією фізичної особи розуміють набуту особою суспільну оцінку її ділових і професійних якостей у разі виконання нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків, а під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, - оцінку їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 р. № 1). Загальновідомим є той факт, що ділова репутація є одним із найважливіших немайнових благ фізичної особи,оскільки завдяки діловій репутації можна оцінити ділові якості, надійність, дотримання взятих на себе зобов`язань, моральні характеристики особи,тому формуванню позитивної ділової репутації приділяється багато часу, уваги й сил. Водночас ,з огляду на швидкість передання інформації в сучасних умовах, зокрема,у мережі Інтернет ,фізична особа фактично позбавлена можливості запобігти поширенню щодо неї неправдивої інформації і по факту її розповсюдження стикається вже з наслідками :потребою відновлювати зіпсовану ділову репутацію. Передусім право на відшкодування моральної шкоди за зіпсовану ділову репутацію виникає у фізичної чи юридичної особи внаслідок поширення про неї недостовірної інформації. Таке право регламентовано положеннями Конституції України, якими, зокрема, встановлено, що кожному гарантовано право на відшкодування матеріальної й моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням недостовірної інформації (ст. 32). Відшкодування моральної шкоди можливе в добровільному (компенсація) та судовому порядку. Протягом часу розгляду справи відповідач не вживав заходів для компенсації позивачу моральної шкоди у добровільному порядку. Суд дійшов висновку,що внаслідок поширення щодо нього недостовірної інформації,яка за формою і змістом викладена у висловлюваннях образливого,зневажливого,негативно-звинувачуваного характеру,позивач безперечно зазнав моральної шкоди,яка полягає у нервових переживаннях через намагання створити уявлення про нього як про злочинця,людину непорядну,цим підривається його авторитет керівника громади,викликає необхідність виправдовуватись,чим порушується внутрішній спокій людини,вимушено змінюються соціальні та міжособисті стосунки,за подібних обставин будь-яка людина зазнає аналогічних негативних наслідків. Вирішуючи питання, що пов`язані з розміром відшкодування моральної шкоди,яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, суд керується принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об`єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору. Принципи розумності і справедливості виявляються в тому, що більш глибоким моральним стражданням відповідає більший розмір відшкодування. Відтак,враховуючи,що завдана позивачу моральна шкода безпосередньо пов`язана з втратою немайнових благ,розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення позивачу можливості втрачене відновити. Водночас,заявлена ним сума 60 000 гр.явно не відповідає обставинам справи та не є адекватною нанесеній моральній шкоді, у контексті визначення справедливого розміру відшкодування моральної шкоди варто звернути увагу на такий елемент, як урахування притаманного конкретній країні рівня життя, адже некритичне слідування заявленим вимогам у частині визначення розміру відшкодування може призвести до істотного порушення балансу інтересів сторін з приводу відшкодування моральної шкоди. Аналізуючи суть самого порушення прав позивача,що сталося під час виконання ним обов`язків публічної служби,виходячи з справедливих й розумних критеріїв належного розміру відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди,суд визначає розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди 10000 гр.,що є достатнім для компенсації його немайнових втрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених вимог суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2971 гр.80 коп.,сплата якого підтверджена квитанцією. Вимога позову про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову(правничу)допомогу цим рішенням не вирішується за заявою представника позивача про те,що відповідні вимоги з письмовим підтвердженням понесених витрат позивачем будуть заявлені в порядку ст..270 ЦПК України.

Outcome: partial