Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину та визначення місця проживання дитини. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 23.08.2013 року, який розірвано рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 18.03.2020 року. Від даного шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, їхня з відповідачем спільна дитина проживає разом з нею, вона займається його розвитком, дбає про його здоров`я, створює сприятливі та гармонійні умови, щоб дитина розвивалась всебічно та повноцінно, в зв`язку з чим нею несуться додаткові витрати. Відповідач як батько повинен нести половину додаткових витрат на дитину, що зумовлені розвитком здібностей дитини та потребами його здоров`я, проте відповідач відмовляється відшкодувати половину таких витрат, що становить 13 790,00 грн., а тому позивач просить стягнути з нього вищевказану суму. Крім того, позивач вказує на те, що дитина постійно мешкає разом з нею, забезпечена всім необхідним, їй створені належні умови для життя, навчання та оздоровлення. Вона (позивач) має достатній дохід, веде нормальний спосіб життя, на обліках у психіатра та нарколога не перебуває. В той же час, внаслідок поведінки відповідача під час їхнього спільного проживання у дитини з`явився страх залишатись наодинці з батьком. Крім того, на даний час дитина не бажає бути з батьком, а тим більше - проживати з ним. Відтак, позивач вважає, що в якнайкращих інтересах дитини є проживання в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним, без стресів та маніпуляцій з боку батька, в умовах постійної підтримки та гармонійного розвитку, що може бути забезпечено тільки у випадку визначення його місця проживання з матір`ю. З урахування наведеного, позивач просила задовольнити її вимоги та визначити місце проживання дитини разом з нею. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 25.09.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 22.03.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача зазначає про те, що позивач змінила місце перебування/проживання дитини за власною ініціативою, без жодних переговорів та в таємний спосіб, внаслідок чого відповідач звертався до поліції. Після того, як позивач ініціювала спілкування з дитиною в судовому порядку, відповідач дізнався про їхнє місце проживання та намагався домовитись з позивачем про побачення з дитиною. Представник відповідача зауважив на те, що відвідування навчального та спортивно-оздоровчого комплексів дитиною припинено, станом на 17.03.2021 року дитина нікуди не ходить і нічого не відвідує, що свідчить про небажання позивача піклуватись та займатись сином. Крім того, на думку представника відповідача, витрати на такі відвідування не відносяться до додаткових витрат. Представник відповідача вказав, що відповідач готовий понести витрати на обстеження у лікарів, але за умови, що будуть надані докази включно із заключенням та копіями медичних документів саме сину та які послуги йому надавались і у зв`язку з чим. Представник відповідача наголосив на тому, що відомості, які виклала позивач у позовній заяві стосовно характеру відповідача нічим не підтверджені, як не підтверджено нею і належні умови проживання для дитини, достатність прибутку для забезпечення її та дитини, а надані позивачем характеризуючи матеріали є недоречними та застарілими. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 19.05.2021 року залучено Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації до участі у справі в якості третьої особи. 14.07.2021 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив. У даній відповіді представник позивача вважає твердження представника відповідача необґрунтованими та безпідставними, а також зауважила на те, що відповідач посилається на постанови Верховного Суду у справах щодо неподібних (нетотожних) правовідносин, а тому не підлягають вираховуванню. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 05.10.2021 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 27.01.2022 року відмовлено представнику відповідача [PERSON] в задоволенні заяви про відвід головуючого. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 27.01.2021 року відмовлено представнику відповідача [PERSON] в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі в частині вимог про визначення місця проживання дитини. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила про їх задоволення. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та клопотаннях. Представники третіх осіб, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в своєму листі просить розглядати справу в його відсутність та з якнайкращим урахуванням інтересів дитини. Враховуючи обставини справи, а також наявність висновку щодо визначення місця проживання дитини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представників третіх осіб на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 23.08.2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 18.03.2020 року. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Сторонами під час розгляду справи не заперечувалось, що малолітня дитина постійно проживає разом з позивачем. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до положень статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено обов`язкову участь органу опіки та піклування при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей,одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків,інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її виховані, а також на підставі інших документів ,які стосуються справи. Відповідно до висновку Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, від 06.12.2021 року № 102/02/38-7554, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю [PERSON] . Суд приймає вказаний висновок до уваги і вважає його обґрунтованим та таким, що відповідає інтересам дитини, а також узгоджується з іншими доказами по справі, а саме: податковою декларацією, характеристикою ОСББ «СтатусГрад» № 6 від 05.08.2020 року з місця реєстрації [PERSON] ; листами КНП «ЧОНПНД Черкаської обласної ради» № 1279/01-05/1 від 04.08.2020 року та КНП «ЧОНД ЧОР» № 01-34/955 від 05.08.2020 року про те, що позивач під наглядом лікаря-психіатра не перебуває, на лікуванні не перебуває, за наркологічною медичною допомогою не зверталась; актом обстеження умов проживання від 01.06.2020 року. Посилання відповідача та його представника на те, що надані позивачем докази є недоречними та застарілими, суд до уваги не приймає, оскільки відповідачем на надано належних та допустимих доказів на їх спростування. Частиною 1 ст.9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори,згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини,ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того,здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 11 липня 2017 року Європейським судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України» у якому було встановлено порушення Україною статті 8 Декларації, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним («Neulinger and Shuruk v. Switzerland» від 8 січня 2009 року, заява № 41615/07, «Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. З урахуванням наведеного, при вирішенні даного спору щодо місця проживання дитини суд виходить лише з «найкращих інтересів дитини» та приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в цій частині. Що стосується вимог позивача про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, то суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Нормами сімейного законодавства закріплено принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом статей 150, 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України), батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно із частиною першою статті 185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Отже, виходячи з аналізу статті 185 Сімейного кодексу України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, дитина сторін проходила консультацію ортопеда-травматолога, що зумовило придбання ортопедичного взуття, консультацію дитячого невролога, офтальмолога та здійснення електрокардіографії. Суд вважає, що витрати на вказані консультації відносяться до додаткових витрат, так як спрямовані на збереження здоров`я дитини та упередження хвороб. Це ж стосується і отримання дитиною в ТОВ «СПОРТ ТАКО ТИМ» спортивно-оздоровчих послуг. Відтак, половину вартості таких витрат відповідач має компенсувати позивачу. Що ж стосується витрат позивача на оплату відвідування дитиною приватного дитячого садочка, то суд вважає можливим також віднести ці витрати до додаткових витрат, оскільки вони спрямовані на розвиток здібностей дитини. Щодо витрат позивача на надання освітніх послуг дитині в освітньому центрі Clever Up Kids, то суд звертає увагу, що відповідно до договору № 28 від 25.06.2020 року про надання тимчасових послуг з організації догляду за дитиною/дозвілля/розваг (надання не освітніх послуг), зокрема п.п.1.2, 1.3, послуги за даним договором надаються у період тимчасової неможливості заявників як батьків дитини перебувати поряд з дитиною та виконувати обов`язки, передбачені ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» у зв`язку з необхідністю виконання трудових обов`язків/здійснення підприємницької діяльності, які здійснюються в тому числі для отримання можливості фінансового забезпечення належних умов життя дитини. Послуги, що надаються за даним договором, є несистематичними, не відносяться до основної діяльності виконавця, та надаються тимчасово у зв`язку з невідкладною потребою замовника в забезпечення за дитиною догляду. Таким чином, виходячи з характеру надання таких послуг, їх неперіодичність та потребу, суд також приходить до висновку про можливість до віднесення цих витрат до додаткових. Відповідно до таблиці додаткових витрат, понесених позивачем на дитину, що зумовлені розвитком здібностей та потребами його здоров`я в травні-червні 2020 року, позивачем понесені наступні витрати: відвідування дитиною приватного дитячого садочку - 12 200,00 грн.; консультація ортопеда-травматолога та придбання ортопедичного взуття для дитини - 2170,00 грн.; надання спортивно-оздоровчих послуг дитині - 4940,00 грн.; надання освітніх послуг дитині в Освітньому центрі Clever Up Kids - 4000,00 грн.; одноразовий внесок при підписанні договору № 28 від 25.06.2020 року - 3000,00 грн.; консультація дитячого невролога - 500,00 грн.; консультація офтальмолога та здійснення електрокардіографії - 770,00 грн., а всього 27580,00 грн. Тобто, з урахуванням вищенаведених норм, відповідач має компенсувати позивачу Ѕ вартість вказаних витрат, а саме 13 790,00 грн. Посилання представника відповідача на судову практику, а саме на висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10.01.2019 року у справі № 369/11745/16-ц та інші є необґрунтованими з огляду на таке. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин. На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Проте, висновки у цих справах, на які міститься посилання у відзиві, і у справі, яка розглядається, не є суперечливими. Встановлені судами фактичні обставини є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Так, дійсно, у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 369/11745/16 розглядався спір щодо стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину, в якій зазначено, що апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення додаткових витрат та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовано мотивував його тим, що витрати на відвідування дитиною приватного дитячого садка не є додатковими витратами на дитину, оскільки вони не викликані особливими обставинами. Однак, слід звернути увагу, що у кожній справі з подібним предметом спору суд має виходити із конкретних обставин справ щодо необхідності стягнення додаткових витрат, в залежності від особистих, індивідуальних особливостей дитини та її потреби в отриманні таких послуг. Таким чином, суд враховує наявність вказаних висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, що викладені у постановах касаційного суду, на які посилається представник відповідача, проте приходить до висновку у даній справі, виходячи з фактичних обставин та інтересів дитини. За правилами статей 2, 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Досліджуючи наявні докази при вирішенні спору по суті, суд вважає, що позивачем належним чином обґрунтовано та доведено її позовні вимоги. В той же час, суд зауважує, що стороною відповідача в заперечення позовних вимог не надано жодного належного та допустимого доказу, який би спростував доводи позивача, відтак, такі заперечення не можуть бути враховано судом і не дають підстав для відмови в позові. Інші заперечення та доводи відповідача та його представника на висновки суду не впливають та підстав для відмови в задоволенні позову повністю або частково не дають. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та можливість їх задоволення, а тому визначає місце проживання дитини разом з матір`ю, а також стягнення з відповідача на користь позивача половину від суми фактично понесених додаткових витрат на дитину в розмірі 13 790,00 грн. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги, то на підставі ст.141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн., а також судовий збір на користь держави в розмірі 840,80 грн. Судові витрати, понесені відповідачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved