Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Заявник генеральний директор комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради (далі за текстом - КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР) Шкробот В.В. звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з заявою про госпіталізацію [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку. Заява мотивована тим, що 25.01.2022 за заявою [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , останній був доставлений до приймального відділення КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР та оглянутий лікарем-психіатром. За наслідком цього огляду лікар зробив висновок про необхідність госпіталізації [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги. У подальшому 26.01.2022 [PERSON] був оглянутий комісією лікарів-психіатрів, яка підтвердила попередній висновок лікаря про необхідність госпіталізації [PERSON] , який страждає на тяжкий психічний розлад та вчиняє і виявляє реальні наміри у подальшому вчинити дії, що становлять собою безпосередню небезпеку для [PERSON] . За таких підстав відповідно до ст. 339, 340 ЦПК України та Закону України «Про психіатричну допомогу» заявник просить надати дозвіл на госпіталізацію [PERSON] , [INFO] , до КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР у примусовому порядку. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.01.2022 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 27.01.2022. У судовому засіданні представник КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР та одночасно лікар-психіатр Сотник Валерій Олексійович заяву підтримав з викладених у ній підстав та просив заяву задовольнити повністю. Додатково пояснив, що 25.01.2022 [PERSON] був госпіталізований до КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР з тих підстав, що перебував у збудженому стані, поводив себе агресивно та неадекватно, зокрема розбив скло та намагався розрізати собі шию, а також говорив про закінчення життя самогубством та про переслідування зі сторони невідомих осіб. Також зазначив, що враховуючи той факт, що [PERSON] не надавав добровільну згоду на госпіталізацію, то був оглянутий лише комісією лікарів, яка встановила, що він зловживає наркотичними засобами, а також встановлено його діагноз «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання наркотичних речовин». Дана хвороба належить до тяжких психічних розладів. Вказав, що підставою лікувати [PERSON] саме у закладі з надання психіатричної допомоги є те, що останній виявляє наміри вчинити дії, які становлять для нього небезпеку. Зазначив, що у КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР [PERSON] буде проходити також лікування і від наркологічної залежності. Пояснив, що усі обставини щодо агресивної та неадекватної поведінки [PERSON] були встановлені зі слів його батьків, оскільки під час доставлення до медичного закладу [PERSON] перебував під дією наркотичних засобів, а тому був спокійний та не проявляв агресії. У подальшому до [PERSON] застосовувалось медикаментозне лікування, під час якого останній також не проявляв агресії та не висловлював будь-яких погроз. Зауважив, що раніше [PERSON] жодного разу не проходив лікування у закладі з надання психіатричної допомоги. У судовому засіданні законні представники [PERSON] - його мати [PERSON] та батько [PERSON] висловили думку щодо необхідності задоволення заяви та госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу. Пояснили, що поведінка їх сина змінилась впродовж останніх 2-3 тижнів. Зокрема, син вказував, що чує голоси, був тривожний та неодноразово заглядав під ліжко. Вказали, що 25.01.2022 поведінка їх сина стала неадекватною, він розбив скло та, взявши один уламок у руку і приклавши його до шиї висловлював погрози щодо завдання собі шкоди. Зауважили, що намагались заспокоїти сина, однак він перебував у дуже збудженому стані, а відтак вони викликали працівників поліції та швидку допомогу. Пояснили, що жодної агресії по відношенню до них син не виявляв. Також у їхній сім`ї були відсутні скандали, сварки або домашнє насильство. Зазначили, що про вживання сином наркотичних засобів дізнались лише під час його перебування у медичному закладі. Раніше не помічали жодних ознак вживання ним наркотичних засобів. Вказали, що впродовж останнього часу говорили з сином про необхідність проходження лікування у медичному закладі, але останній відмовлявся, а тому вони просять помістити його до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, оскільки турбуються про стан його здоров`я та вважають, що лише у разі примусової госпіталізації йому може бути надана необхідна медична допомога. У судовому засіданні [PERSON] зазначив, що дійсно визнає, що, можливо, у нього наявні певні психічні розлади. Разом з тим заперечував, що вживає наркотичні засоби, та вважає, що він не становить загрози ні для себе, ні для інших осіб. Зазначив, що не заперечує щодо амбулаторного проходження лікування, під час якого він буде відвідувати медичний заклад, однак проживати буде вдома разом зі своїми батьками, а не перебувати в умовах закритого стаціонару. У судовому засіданні прокурор Тернопільської окружної прокуратури Галас Н.В. висловив думку про відсутність підстав для задоволення заяви та надання дозволу на госпіталізацію [PERSON] до КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР у примусовому порядку. Зазначив, що не вбачає підстав вважати, що поведінка [PERSON] може загрожувати його життю та здоров`ю. Заслухавши учасників справи, дослідивши зміст заяви та додані до неї документи, суд дійшов висновку, що у заяві слід відмовити з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них. Правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою, виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту осіб, які страждають на психічні розлади, визначаються Законом України «Про психіатричну допомогу» (далі за текстом - Закон). Так, відповідно до ст. 4 Закону психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. Стаття 1 Закону визначає, що стаціонарна психіатрична допомога - психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, і надається в стаціонарних умовах понад 24 години підряд. Частина 1 ст. 339 ЦПК України визначає, що за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», представник закладу з надання психіатричної допомоги може подати заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Відповідно до ст. 14 Закону особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: 1). вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або 2). неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Також згідно зі ст. 1 Закону тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 2-1/07. Частина 1 ст. 81 ЦПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в обґрунтування заявлених вимог заявник вказав, що 25.01.2022 о 21 год. 24 хв. [PERSON] за заявою [PERSON] був доставлений до приймального відділення КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР, де був оглянутий лікарем-психіатром [PERSON]. За наслідками цього огляду лікар зробив висновок про необхідність госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу. Підставою для виклику бригади швидкої допомоги та працівників поліції стало те, що [PERSON] був агресивним, збудженим, поводив себе неадекватно, бігав по квартирі, потрощив меблі, стверджував, що батькові загрожує небезпека, що йому залишилось жити недовго, чув голоси, говорив сам із собою, заглядав під ліжка та шукав бандитів і переховувався від них, розбив скло на кухні і після того взяв уламок та погрожував перерізати собі ним шию. У подальшому 26.01.2022 [PERSON] був оглянутий комісією лікарів-психіатрів, яка встановила у пацієнта наявність тяжкої психічної хвороби з діагнозом «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання наркотичних речовин (Бупренорфіну та синтетичної маріхуани)». Також комісія дійшла висновку, що внаслідок наявної хвороби [PERSON] вчиняє і виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе. При цьому комісія лікарів-психіатрів вважає, що [PERSON] потребує проходження стаціонарного обстеження та лікування внаслідок встановленого діагнозу. За таких підстав комісія дійшла висновку про необхідність госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу відповідно до ст. 14 Закону у примусовому порядку без його усвідомлений згоди. Так, суд не ставить під сумнів висновки комісії лікарів, які були встановлені за наслідками огляду [PERSON] , однак вважає, що наявність одного лише результату огляду за відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатнім для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу без його усвідомлюваної згоди. Жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] вчиняє або виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, суду не надано. При цьому наявність лише психічного захворювання у [PERSON] в силу вимог Закону України «Про психіатричну допомогу» не може слугувати єдиною підставою його примусової госпіталізації для надання психіатричної допомоги. Крім цього, суд враховує, що поведінка [PERSON] змінилась впродовж лише останніх 2-3 тижнів, що свідчить про нетривалий перебіг захворювання, а також те, що [PERSON] не вчиняє жодних дій, які б свідчили про можливу небезпеку для оточуючих. Вказані обставини визнавались та не заперечувались учасниками справи у судовому засіданні. При цьому сам [PERSON] вказав, що не мав наміру завдати шкоду своєму життю чи здоров`ю, навіть тоді, коли прикладав уламок скла до своєї шиї. Так само суд приймає до уваги, що з моменту поміщення [PERSON] до КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР у нього були відсутні будь-які прояви агресії, він був спокійний, а його поведінка була належною, що в свою чергу свідчить про несистемність його психічних розладів. Також [PERSON] не заперечував щодо можливості проходження амбулаторного лікування, яке б здійснювалось шляхом його щоденного відвідування медичного закладу, однак з проживанням вдома під наглядом своїх батьків. При цьому суд наголошує, що поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, а відтак не вбачає необхідності настільки грубо обмежувати права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару, оскільки вважає, що у даному випадку цілком достатнім було б надання особі психіатричної допомоги амбулаторно в домашніх умовах в зоні створеного для [PERSON] життєвого комфорту. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що заява генерального директора КНП «Тернопільська [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed