Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

[PERSON] в особі представника адвоката Павликівської Галини Миколаївни (надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , яка є законним представником [PERSON] , [PERSON] (надалі - «відповідачі»), в якому просив визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловою площею в квартирі [ADDRESS] . Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.10.2021 року залучено до участі у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , яка є законним представником [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Позовні вимоги мотивовано тим, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі, які в даній квартирі не проживають, участі по утриманні квартири не беруть. Позивач, який є законним власником даної квартири, змушений самостійно оплачувати комунальні послуги за житло, не може реалізувати інші правомочності власника у зв`язку з реєстрацією в квартирі відповідачів. Представником Позивача подано заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідачі до суду повторно не з`явилися, явку уповноваженого представника до суду не забезпечили, про причини неявки суду не сповістили, про дату та час судових засідань повідомлялися належним чином шляхом розміщення відповідних оголошень про виклик на сайті суду. Письмового відношення від відповідачів до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Представником Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на адресу суду направлено письмові пояснення, в яких представник просив здійснювати розгляд справи без її участі, а також зазначила про те, що з метою захисту прав та інтересів дитини та недопущення порушення її майнових прав, орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, пояснення учасників процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] на праві приватної власності належить житлове приміщення - квартира [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності б/н від 21.09.2011 року, виданого Виконавчим комітетом Івано-Фракнівської міської ради (Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №283818484 від 10.11.2021 р.). Відповідно до витягу з будинкової книги у квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.13-15). [PERSON] та [PERSON] є колишнім подружжям, яке перебувало у шлюбі з 07 жовтня 2006 року. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.01.2020 року у справі №344/16074/18, яке набрало законної сили 28.02.2020 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/87191121) позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задоволено. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 07 жовтня 2006 року у Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківської області, актовий запис № 1764, - розірвано. Малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишено на проживанні з матір`ю [PERSON] . Крім того, в провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області перебував спір між [PERSON] та [PERSON] про проділ майна (справа №344/1752/19), в результаті якого Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 березня 2021 року було розподілено майно подружжя, та, зокрема: за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 49.6 кв.м., житловою площею 21кв.м. (реєстраційний номер майна - 34688252) за адресою: [ADDRESS] , вартістю 736 253 грн., що підтверджується Свідоцтвом про право власності б/н від 21.09.2011року; за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 43.7 кв.м. (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1143222026101) за адресою: [ADDRESS] , вартістю 648 800,0 грн. що підтверджується договором купівлі-продажу квартири номер 29 від 05.01.2017року, посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Чичилою А.І. Як випливає зі змісту позовної заяви, протягом тривалого часу відповідачі у квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживають, однак не знялися з реєстрації місця проживання за даною адресою. При цьму, в позовній заяві Позивач посилається на те, що реєстрація відповідачів у вказаній квартирі, яка є його приватною власністю, порушує його права як власника квартири, оскільки відповідачі, будучи зареєстрованими в даній квартирі, в ній не проживають, комунальних послуг не оплачують, їх особисті речі у квартирі відсутні. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] в особі свого представника звернувся до суду з даним цивільним позовом. Підставою заявлених позовних вимог Позивачем зазначено те, що Відповідачі у квартирі адресою: [ADDRESS] не проживають протягом тривалого періоду часу, однак не знялися з реєстрації місця проживання за даною адресою. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті316, 317, 319, 321 ЦК України). Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц). Враховуючи, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить Позивачу на праві власності, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З позовної заяви вбачається, що станом на даний час відповідачі не проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] понад один рік. Докази, які спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні. Отже, право на користування житлом було набуто відповідачами, а після остаточного виїзду з даної квартири та встановлення факту не проживання близько 1 року по місцю реєстрації, відповідачі втратили таке право на користування житлом. При цьому, зі змісту чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, випливає, що оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Отже, враховуючи те, що відповідачі не проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] понад рік, не несуть витрати по утриманню житла, а тому їх слід визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. При розгляді даної справи Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що при задоволенні позовних вимог буде порушено права неповнолітнього [PERSON] , оскільки, як неповнолітня особа 15-річного віку, він вже самостійно має право обирати місце проживання з одним із своїх батьків, а його відсутність за адресою [ADDRESS] свідчить про те, що ним дана адреса в якості адреси проживання на даний час не обрана. Крім того, з аналізу наявних в матеріалах справи доказів Судом встановлено, що визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою [ADDRESS] , не буде порушувати його прав, оскільки згідно Рішення Івано-Франківського міського суду від 23.01.2020 року у справі №344/16074/18 про розірвання шлюбу його місце проживання, як ще малолітньої на той час особи, було визначено із матір`ю [PERSON] , а Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 березня 2021 року його матері [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя було розподілено ряд об`єктів нерухомого майна (в тому числі, однокімнатна квартира, загальною площею 43.7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1143222026101) за адресою: [ADDRESS] ), а тому задоволення позову [PERSON] не погіршуватиме становище неповнолітнього [PERSON] . Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 316, 317, 383, 386, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved