Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до Національного антикорупційного бюро України (далі по тексту - відповідач 1, НАБУ), Державне Бюро Розслідувань (далі по тексту - відповідач 2, ДБР), Територіальне Управління Держаного Бюро Розслідувань, розташоване у м. Києві (далі по тексту - відповідач 3, ТУ ДБР), Служби безпеки України (далі по тексту - відповідач 4, СБУ), Державної казначейської служби України (далі по тексту - відповідач 5, ДКСУ), відповідно до якої просив: стягнути з Держави України в особі відповідачів шляхом списання з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача суму моральної шкоди у розмірі 270 000, 00 грн. і суму судових витрат; стягнути з Держави України в особі відповідачів шляхом списання з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача суму матеріальної шкоди на виготовлення і копій документів у розмірі орієнтовно 5000, 00 грн., вартість на вимушене лікування у розмірі 18 282, 00 грн., а всього 23 282, 00 грн.; Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі 1-4 вчиняють службові злочини під час розслідування справи щодо умисного вбивства брата близнюка позивача - [PERSON] його власним сином [PERSON] з метою уникнення покарання виконавцем вбивства, не виконують свої професійні обов`язки, а також судові рішення, які були винесені на користь позивача. Позивач зазначає, у зв`язку з тривалим розслідуванням зазначеного вище злочину, а також через неналежне виконання своїх посадових обов`язків службовими особами ГСУ СБУ, звертався до СБУ, НАБУ та ДБР із заявами про внесення відомостей до ЄРДР щодо вчинення злочинів службовими особами ГСУ СБУ, однак відповідачі 1-4, передбачені чинним законодавством та КПК України свої посадові обов`язки також належним чином не виконували, відомості до ЄРДР не вносили, внаслідок чого позивач був змушений неодноразово звертатись до відповідних судових органів із скаргами на дії відповідачів 1-4. Відповідно за результатами розгляду вказаних скарг були прийняті: ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2019 по справі № 761/30627/19, якою визнано незаконною бездіяльність уповноважених осіб ДБР та зобов`язано останніх внести відповідні відомості за заявою позивача про кримінальне правопорушення від 30.07.2019 (вх. № С-5906) до ЄРДР; ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2019 по справі № 761/31155/19, якою зобов`язано уповноважену особу СБУ внести до ЄРДР відомості за заявою позивача про кримінальне правопорушення (вх. № С-1582-СГ) від 05.08.2019 до ЄРДР; ухвала слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27.08.2019 по справі № 760/22441/19, якою зобов`язано уповноважену особу НАБУ внести до ЄРДР відомості за заявою позивача про кримінальне правопорушення № 830/2 (вх. № С-8817) від 30.07.2019 до ЄРДР; ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.12.2019 по справі № 761/43215/19, якою зобов`язано уповноважену особу ГСУ СБУ внести до ЄРДР відомості за заявою позивача про кримінальне правопорушення № 832 та № 833 (вх. С-2266, вх. С-2267)до ЄРДР; ухвала слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 25.11.2019 по справі № 991/1458/19, якою зобов`язано уповноважену особу НАБУ внести до ЄРДР відомості за заявою позивача про кримінальне правопорушення № 832 до ЄРДР. Однак вказані судові рішення відповідачами 1-4 виконані не були, позивач отримував лише формальні відписки від відповідних органів. З врахуванням наведеного, підставою для звернення позивача із вказаним позовом останній вказує бездіяльність відповідачів 1-4, яка полягала у невиконанні своїх службових обов`язків щодо розслідування корупційних діянь інших правоохоронних органів та невиконанням судових рішень, внаслідок чого позивачу було завдано моральної та матеріальної шкоди. Розмір моральної шкоди позивач розрахував на основі рішення Європейського суду з прав людини «Штефан проти України», за яким потерпілим було зобов`язано виплатити по 2 000, 00 Євро за невиконання рішення суду, що по курсу 1:27 становить 54 000, 00 грн. Оскільки відповідачами 1-4 не було виконано п`ять рішень суду, позивач вважає, що розмір моральної шкоди становить 270 000, 00 грн. /54 000, 00 грн.* 5/, які останній просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь на підставі ст. 23, 1174, 1176 ЦК України. Технічні витрати, які позивач поніс у зв`язку з виготовленням документів до позову позивач оцінив приблизно у 5000, 00 грн. Також через нервове і зорове навантаження щодо написання великої кількості документів до відповідачів 1-4 як правоохоронних органів, у позивача різко погіршився зір, внаслідок чого останній був прооперований. Загальні витрати на лікування позивач вказує у сумі 18 282, 00 грн. Враховуючи наведене, матеріальну шкоду позивач визначає у розмірі 23 282, 00 грн. та вказує, що вказана шкода була завдана позивачу саме внаслідок протиправної бездіяльності відповідачів 1-4, а тому також просить стягнути її солідарно з відповідачів на свою користь. Представник відповідача 1 у своєму відзиві проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що позивачем не надано суду доказів, що свідчать про протиправність дій та бездіяльності відповідача 1, пов`язаних з виконанням судових рішень, а також доказів того, що позивачу було внаслідок такого невиконання завдано моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового чи майнового характеру, не наведено негативні наслідки, які настали для позивача внаслідок невиконання відповідачем 1 судових рішень, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача 1 та шкодою, завданою позивачу. Крім того, представник відповідача 1 зазначив, що вказаним позовом позивач має на меті встановлення судового контролю за виконанням судових рішень у кримінальних справах у спосіб, що не передбачений чинним законодавством, що не передбачено положеннями ЦПК України. Представник відповідача 2 у своєму відзиві проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Вказав, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, на яку посилається позивач. При цьому, оскарження позивачем бездіяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування щодо невнесення відомостей про кримінальні правопорушення до ЄРДР на підставі його заяв свідчать про реалізацію позивачем права на оспорювання процесуальної діяльності цих органів і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст. 1176 ЦК України, що узгоджується з правовою позицією ВС, викладеною у постанові від 30.01.2019 по справі № 199/1478/17. Також зазначив, що рішення Європейського суду з прав людини «Штефан проти України», на яке посилався позивач у своєму позові, визначаючи розмір моральної шкоди, було прийняте за результатами розгляду трудового спору та не може бути застосоване до зазначених правовідносин. Представник відповідача 3 у своєму відзиві проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що є неналежним відповідачем по справі. Зазначив, що ухвали, на які посилається позивач у своєму рішенні, не зареєстровані в ТУ ДБР, на розгляді не перебувають, іншими державними органами не направлялись. Крім того, уповноважені особи ТУ ДБР не зазначені ні в одній із вказаних позивачем ухвал, та не були зобов`язані вчиняти будь-які дії щодо внесення даних в ЄРДР, а тому факт порушення прав позивача та не виконання відповідачем 3 судових рішень відсутній. Вказав також, що матеріали справи не містять доказів конкретної шкоди, наявності протиправності дій та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача 3 та шкодою, завданою позивачу, а також доказів вини відповідача 3 в заподіянні шкоди позивачу. Представник відповідача 4 у своєму відзиві проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Вказав, що ухвали, які надходили до СБУ, були розглянуті відповідачем 4 згідно вимог чинного законодавства. Зазначив також, що оскільки у поданих позивачем заявах не вбачається ознак кримінального правопорушення, які піддягають внесенню до ЄРДР, виконати відповідну ухвалу суду не вбачається за можливе з огляду на ст. 214 КПК України. Крім того, позивачем не надано суду доказів, що свідчать про протиправність дій та бездіяльності відповідача 4, а також доказів того, що позивачу було внаслідок такого невиконання завдано моральних чи фізичних страждань. Від відповідача 5 відзив не надходив. 17.01.2020 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 22.01.2020 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 26.03.2020 від представника відповідача 2 ДБР надійшов відзив. 30.03.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 2 (ДБР). 30.03.2020 від представника відповідача 3 (ТУ ДБР) надійшла заява про поновлення процесуального строку для подання відзиву та відзив. 31.03.2020 від представника відповідача 4 СБУ надійшов відзив. 31.03.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 3 (ТУ ДБР). 05.05.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 1 (НАБУ). 05.05.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 4 (СБУ). 07.04.2020 від представника відповідача 1 НАБУ надійшов відзив/пояснення. 20.10.2020 від позивача надійшла заява про відвід головуючому судді Мальцеву Д.О. 22.10.2020 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва заяву визнано необґрунтованою та вчинено дії, передбачені ст. 33 ЦПК України. 26.10.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Пономаренко Н.В. у задоволенні заяви позивача про відвід головуючому судді Мальцеву Д.О. відмовлено, справу повернуто для продовження розгляду. 10.02.2021 від представника відповідача 3 ТУ ДБР надійшла заява про закриття провадження по справі. 22.03.2021 від позивача надійшла заява про відвід головуючому судді Мальцеву Д.О. 24.03.2021 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва заяву визнано необґрунтованою та вчинено дії, передбачені ст. 33 ЦПК України. 05.04.2021 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Рибака М.А. у задоволенні заяви позивача про відвід головуючому судді Мальцеву Д.О. відмовлено, справу повернуто для продовження розгляду. 04.08.2021 від позивача надійшла заява про відвід головуючому судді Мальцеву Д.О. 04.08.2021 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва заяву залишено без задоволення (порядок розгляду передбачений ст. 40 ЦПК України). 07.09.2021 від позивача надійшла заява про відвід головуючому судді Мальцеву Д.О. 09.09.2021 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва заяву визнано необґрунтованою та вчинено дії, передбачені ст. 33 ЦПК України. 14.09.2021 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Фролової І.В. у задоволенні заяви позивача про відвід головуючому судді Мальцеву Д.О. відмовлено, справу повернуто для продовження розгляду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача 1 у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача 2 у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача 4 у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Представники відповідача 3, 5 у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 2 КПК України визначає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України, досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності. Згідно з положеннями ч.1, 2 ст. 214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування. Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення затверджуються Офісом Генерального прокурора за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Національним антикорупційним бюро України, Державним бюро розслідувань, органом, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. До Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про: 1) дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 2) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника; 3) інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 4) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; 5) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) прізвище, ім`я, по батькові та посада службової особи, яка внесла відомості до реєстру, а також слідчого, прокурора, який вніс відомості до реєстру та/або розпочав досудове розслідування;7) інші обставини, передбачені положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань. У Єдиному реєстрі досудових розслідувань автоматично фіксується дата внесення інформації та присвоюється номер кримінального провадження. У судовому засіданні встановлено, що позивач, маючи підозри, що під час розслідування справи щодо умисного вбивства брата близнюка позивача - [PERSON] його власним сином [PERSON] з метою уникнення покарання виконавцем вбивства, правоохоронні органи не виконують свої професійні обов`язки, а також судові рішення, які були винесені на користь позивача, упродовж 2019 року неодноразово звертався до ДБР, ТУ ДБР, СБУ та НАБУ із заявами про кримінальне правопорушення (№ 830/2 від 30.07.2019, №832 та № 833 від 28.10.2019), які були прийняті вказаними органами. Судом також встановлено, що внаслідок невнесення зазначеними органами відомостей за зазначеними вище заявами до ЄРДР, позивач оскаржив бездіяльність відповідачів 1-4 до Шевченківського та Солом`янського районних судів м. Києва та до Вищого антикорупційного суду у порядку, встановленому КПК України. За результатами розгляду скарг позивача на користь позивача були прийняті: ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2019 по справі № 761/30627/19, якою визнано незаконною бездіяльність уповноважених осіб ДБР та зобов`язано останніх внести відповідні відомості за заявою позивача про кримінальне правопорушення від 30.07.2019 (вх. № С-5906) до ЄРДР; ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2019 по справі № 761/31155/19, якою зобов`язано уповноважену особу СБУ внести до ЄРДР відомості за заявою позивача про кримінальне правопорушення (вх. № С-1582-СГ) від 05.08.2019 до ЄРДР; ухвала слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27.08.2019 по справі № 760/22441/19, якою зобов`язано уповноважену особу НАБУ внести до ЄРДР відомості за заявою позивача про кримінальне правопорушення № 830/2 (вх. № С-8817) від 30.07.2019 до ЄРДР; ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.12.2019 по справі № 761/43215/19, якою зобов`язано уповноважену особу ГСУ СБУ внести до ЄРДР відомості за заявою позивача про кримінальне правопорушення № 832 та № 833 (вх. С-2266, вх. С-2267)до ЄРДР; ухвала слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 25.11.2019 по справі № 991/1458/19, якою зобов`язано уповноважену особу НАБУ внести до ЄРДР відомості за заявою позивача про кримінальне правопорушення № 832 до ЄРДР. В матеріалах справи також наявне численне листування між відповідачами 1-4 та позивачем з приводу внесення відомостей за заявами позивача до ЄРДР та виконання винесених на користь позивача ухвал, з якого вбачається, що ухвали слідчих суддів, винесених на користь позивача, виконані у спосіб, передбачений законом, не були. Позивач зазначає, що відповідачі 1-4, передбачені чинним законодавством та КПК України свої посадові обов`язки належним чином не виконують, як не виконують і судові рішення, прийняті на користь позивача, відомості до ЄРДР не вносять, внаслідок чого позивачу було завдано моральної шкоди, оскільки останній був змушений неодноразово оскаржувати протиправну бездіяльність відповідачів 1-4 до суду, витрачати свій час на підготовку численних документів, зокрема листів, заяв та скарг, копій до них, відвідувати установи, де розташовані відповідачі, що призвело до душевних страждань позивача. Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно положень ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин. За змістом частини першої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 2 цієї статті визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 1173 ЦК України, визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Основними елементами для відшкодування моральної шкоди за статтею 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за статтею 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 3, 4 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статі 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. При цьому, в силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Отже, саме на державу покладається обов`язок відшкодувати шкоду, яка заподіяна посадовими особами СБУ, НАБУ, ДБР та ТУ ДБР. Як вказано у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 199/1478/17, сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, відповідно суд загальної юрисдикції самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Зазначене також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, при цьому судом враховано правові позиції Верховного Суду наведені в постановах по справі № 640/3837/17 від 10 жовтня 2018 року; № 638/14260/16 від 04 липня 2018 року; в рішенні по справі № 641/2328/17 від 04 липня 2018 року, в постанові по справі № 761/21498/17 від 01 вересня 2021 року. З огляду на зазначене, тривалий розгляд кримінального провадження щодо умисного вбивства брата близнюка позивача - [PERSON] (більше семи років), відсутність прийнятих процесуальних рішень, п`ять ухвал слідчих суддів щодо зобов`язання посадових осіб органів досудового розслідування внести відомості до ЄРДР, які не були виконані останніми, спричинило порушення розумних строків розгляду заяв позивача, що свідчить про надмірну тривалість вирішення питання про обґрунтованість кримінального обвинувачення та є порушенням права на ефективний засіб правового захисту, гарантованого статтею 13 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод. Крім того, суд також враховує, що внаслідок бездіяльності відповідачів 1-4 позивач був позбавлений можливості вести нормальний спосіб життя та витрачати свій час на підготовку численних документів, зокрема листів, заяв та скарг, копій до них, відвідувати установи, де розташовані відповідачі, звертатись до суду, що призвело, як наслідок, до душевних страждань та завдання позивачу моральної шкоди. За таких обставин, судом встановлено, що внаслідок бездіяльності відповідачів 1-4, яка полягала у невнесенні відомостей за заявами позивача до ЄРДР, останньому було завдано моральної шкоди. У свою чергу відповідачі 1-4 належними та допустимими доказами зазначених обставин не спростували, протилежного не довели. Так, механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 3 серпня 2011 року. Відповідно до пункту 35 даного Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Згідно пункту 38 Порядку, для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Отже за наявності відповідного судового рішення про стягнення моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України, Державна казначейська служба України в особі відповідного територіального органу, здійснює списання коштів з рахунку, відкритого на вказані потреби, що фінансується за рахунок державного бюджету. Водночас, визначаючи розмір моральної шкоди, позивач посилався на рішення Європейського суду з прав людини «Штефан проти України», за яким потерпілим було зобов`язано виплатити по 2 000, 00 Євро за невиконання рішення суду. Позивач вважає, що оскільки відповідачами 1-4 не було виконано п`ять рішень суду, розмір моральної шкоди становить 270 000, 00 грн. Разом з тим, саме лише посилання на рішення Європейського суду з прав людини «Штефан проти України», за яким потерпілим було зобов`язано виплатити по 2 000, 00 Євро за невиконання рішення суду, без надання інших доказів та обґрунтованого розрахунку не є безумовним доказом розміру завданої шкоди позивачу. Крім того, суд погоджується з доводами відповідача 1 про те, що вказане рішення ЄСПЛ винесено по справі, яка стосувалась трудового спору, що не відповідає вимогам релевантності в частині застосування висновків ЄСПЛ під час розгляду справи про відшкодування шкоди, завданої діями правоохоронних органів. Однак, враховуючи те, що позивач витрачаючи час на оскарження бездіяльності відповідачів 1-4, не мав можливості вести звичний спосіб життя, був змушений займатись підготовкою численних документів, у тому числі заяв, скарг, листів, вказаного позову, відвідувати судові засідання, відвідувати установи, де розташовані відповідачі 1-4, суд для розрахунку розміру завданої моральної шкоди вважає за доцільне взяти розмір мінімальної заробітної плати, що з 01.01.2022 відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» становить 6500 грн. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 32 500, 00 грн. (6500, 00 грн. * 5 невиконаних ухвал суду, які послугували підставою для звернення до суду з вказаним позовом). Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування матеріальної шкоди суд керується наступними нормами закону. За умовами ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Так позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які свідчили б про завдання йому матеріальної шкоди відповідачами 1-5 на суму 5 000, 00 грн. (детальний розрахунок витрат, підтвердження понесених витрат, зокрема квитанції, чеки тощо), а тому вказана вимога задоволенню не підлягає. Також не підлягає задоволенню і вимога щодо відшкодування відповідачами витрат на вимушене лікування позивача на суму 18 282, 00 грн., оскільки матеріали справи не містять доказів того, що саме внаслідок дій відповідачів у позивача погіршився зір, у зв`язку з чим позивач був змушений нести витрати на дороговартісне для нього лікування. Виходячи з наведеного та

Outcome: partial