Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

Директор КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня Черкаської обласної ради» Косенкова І.В. звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області із заявою про примусову госпіталізацію [PERSON] у психіатричний стаціонар без її згоди. У обґрунтування заяви зазначила, що [PERSON] була госпіталізована до комунального закладу згідно направлення лікаря-психіатра Смілянського СШМД Полукеєва. Підставою для її направлення став тяжкий психічний розлад, агресивна поведінка, психомоторне збудження, в результаті чого вона виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих. У судовому засіданні представник заявника підтримала заяву повністю та пояснила, що на даний час [PERSON] , виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання у вигляді «Гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії, афективно-параноїдний синдром, психомоторне збудження» та виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку\~ для оточуючих, а тому потребує стаціонарного лікування. Зазначила, що підставою звернення до суду з поданою заявою є саме відмова [PERSON] від госпіталізації та примусового лікування. Тому просила суд надати дозвіл на її примусову госпіталізацію до КНП «ЧОПЛ ЧОР» в умовах стаціонару без її згоди. [PERSON] в судовому засіданні просила у задоволенні\~ поданої заяви відмовити. Вказала, що вона посварилась з чоловіком, взяла кота та поїхала «куди очі бачать». Не заперечувала, що вживала алкогольні напої та була знята з потягу. Її було закрито в залі очікування, в зв`язку з чим вона дійсно нервувала та просила її відпустити. Однак, будь яких психічних розладів вона не має і ніколи не мала, лікування в зв`язку з цим не проходила. Просила врахувати, що її поведінка була наслідком протиправних дій щодо неї. Зазначила, що вона примусового лікування не потребує, небезпеки для себе та оточуючих своїми діями та поведінкою не створює. Прокурор\~ подану заяву про примусову госпіталізацію [PERSON] підтримав та просив її задовольнити. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно з вимогами ст. 340 ЦПК України у заяві про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Судом встановлено, що [PERSON] 03 лютого 2022 року о 08 год. 47 хв. була госпіталізованадо КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня Черкаської обласної ради» згідно направлення лікаря/фельдшера Смілянської СЕШМД у зв`язку з розладами психіки і поведінки неясного генезу. Згідно з цим направленням [PERSON] була збуджена, багатослівна, у вокзалі побила вазони та позривала штори. Цього ж дня вона булла оглянута лікарями-психіатрами, які прийшли до висновку , що [PERSON] виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання у вигляді «Гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії, афективно-параноїдний синдром, психомоторне збудження» та вчиняє дії, що являють собою безпосередню небезпеку\~ для оточуючих і потребує стаціонарного лікування. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні на явних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ч.3 ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених ст.14 цього закону. Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07(провадження № 14-9свц18). Суд зазначає, що надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею. Встановлення судового контролю за процедурою примусової госпіталізації передбачає дослідження та оцінку судом висновку лікарів-психіатрів про доцільність госпіталізації особи у відділення стаціонару лікарні без її усвідомленої згоди у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи, який дає підстави саме для примусової госпіталізації. Однак, досліджені в судовому засіданні заява про госпіталізацію та висновок комісії лікарів-психіатрів, а також надані лікарем пояснення не містять безумовних підстав, передбачених ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію [PERSON] . Сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів про ознаки психічного розладу у [PERSON] , за відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, є недостатньою для ухвалення рішення про її примусову госпіталізацію до психіатричного закладу без її усвідомлюваної згоди, оскільки судом не встановлено, що внаслідок психічного розладу, про який зазначено у висновку лікарів-психіатрів, [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. У матеріалах поданої заяви відсутні відомості, що дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, тобто обставин, передбачених ст. 11 ЗУ «Про психіатричну допомогу». Крім того, жодним доказом не підтверджено наявності обставин, визначених ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу», як підстави для примусової госпіталізації. Агресивна поведінка сама по собі не є достатньою для задоволення поданої заяви. Доказів того, що обстеження або лікування [PERSON] можливі лише в стаціонарних умовах, зокрема у психіатричному відділенні, суду не надано. Без встановлення того факту, що особа є безпорадною та неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або факту, що особа є небезпечною для себе та оточуючих, неможливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, що відповідає положенням статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини. Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги, зважаючи, що заявником суду не надано, крім висновку лікарів-психіатрів, інших доказів, які підтверджують або спростовують вимоги заявника і, зокрема, щодо необхідності лікування [PERSON] лише в стаціонарних умовах, реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, а відтак зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення заяви. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed