Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, який мотивовано наступним. 23 червня 2020 року, приблизно о 17 годині 35 хвили, водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz C 200», реєстраційний номер [NUMBER] , здійснюючи рух по вулиці Східній в північному напрямку села Приморське Василівського району Запорізької області, в районі будинку № 72, скоїв наїзд на неповнолітнього [PERSON] , коли він перетинав проїзну частину зліва направо відносно руху автомобіля. В результаті ДТП [PERSON] отримав тілесні ушкодження та був доставлений до КНП «Василівська БЛІЛ» з діагнозом: закритий перелом середньої треті лівої голені, садна м`яких тканин. За вказаним фактом ДТП 23 червня 2020 року відомості внесені до ЄРДР за № 12020080190000356 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. Під час досудового розслідування проведена СМЕ [PERSON] , згідно висновку якої у останнього встановлено закритий осколковий перелом діафаза лівої в/гомілкової кістки зі зміщенням кісткових уламків, ушкодження середньої тяжкості. 30 вересня 2020 року слідчим винесена постанова про закриття кримінального провадження № 12020080190000356. З 23 червня до 10 липня 2020 року [PERSON] проходив стаціонарне лікування у медичному закладі, а потім амбулаторно до 19 січня 2021 року. Позивачем [PERSON] , як матір`ю [PERSON] , витрачені кошти на лікування в розмірі 4 958 грн. 26 коп. Крім того, нею було витрачено 6 256 грн. на транспортні витрати та додаткове обслуговування, а також 4 000 грн. в якості правової допомоги, а всього, 15 214 грн. 26 коп.. Крім того, [PERSON] переніс та переносить як фізичний так і душевний біль внаслідок ДТП. Він довгий час був у стресовому стані, у нього безсоння, різкі головні болі, порушення координації руху. В нього тривалий час були порушені нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного життя, порушення стосунків з оточуючими. Він відчував свою безпорадність внаслідок неможливості самостійно пересуватися, виконувати елементарні побутові речі та доглядати за собою. Розмір завданої моральної шкоди [PERSON] оцінив в 50 000 грн. З огляду на викладене, позивачі просили суд стягнути з [PERSON] : на користь [PERSON] матеріальні витрати в розмірі 15 214 грн. 26 коп; на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. (а.с. 1-2). Відповідачем надано відзив на позовну заяву, згідно якого, [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову, оскільки шкода завдана [PERSON] внаслідок умислу останнього, а тому, відповідно до положень ст. 1193 ЦК України, відшкодуванню не підлягає (а.с. 46-47). В судовому засіданні позивачі та їх представник просили задовольнити вимоги за підставами, викладеними в позовній заяві. В судовому засіданні відповідач та його представниця просили відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиви. Крім того, представниця наголосила, що вимоги позивача [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди не доведені належними та допустимими доказами. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень докази, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом встановлено, що 23 червня 2020 року, приблизно о 17 годині 35 хвили, водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz C 200», реєстраційний номер [NUMBER] , здійснюючи рух по вулиці Східній в північному напрямку села Приморське Василівського району Запорізької області, в районі будинку № 72, скоїв наїзд на неповнолітнього [PERSON] , коли він перетинав проїзну частину зліва направо відносно руху автомобіля, позаду зупиненого на зустрічній смузі руху пасажирського автобуса. В результаті ДТП [PERSON] отримав тілесні ушкодження та був доставлений до КНП «Василівська БЛІЛ» з діагнозом: закритий перелом середньої треті лівої голені, садна м`яких тканин. За вказаним фактом ДТП 23 червня 2020 року відомості внесені до ЄРДР за № 12020080190000356 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. Під час досудового розслідування проведена СМЕ [PERSON] , згідно висновку якої у останнього встановлено закритий осколковий перелом діафаза лівої в/гомілкової кістки зі зміщенням кісткових уламків, ушкодження середньої тяжкості. 30 вересня 2020 року слідчим винесена постанова про закриття кримінального провадження № 12020080190000356. Вказані обставини об`єктивно підтвердження постановою про закриття кримінального провадження (а.с. 23-29). Матір`ю [PERSON] є позивачка [PERSON] (а.с. 32, 19,33). Предметом спору є відшкодування відповідачем матеріальної та моральної шкоди позивачам, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними. При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Суд зазначає, що відповідач [PERSON] , як володілець джерела підвищеної небезпеки, на якого законом покладено обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили, не довів, що позивач [PERSON] , як потерпілий внаслідок ДТП, передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі відповідними наслідками. Посилання відповідача на умисне вчинення [PERSON] дій для спричинення ДТП є непереконливим, оскільки не підтверджується належними та допустимими доказами. Одночасно з цим, при вирішенні питання про стягнення матеріальної шкоди, суд зазначає, що позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання матеріальної шкоди, в розмірі, вказаному в позовній заяві, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 23 червня до 10 липня 2020 року [PERSON] проходив стаціонарне лікування у медичному закладі - КНП «Василівська БЛІЛ» Василівської районної ради Запорізької області, що підтверджено випискою із медичної карти стаціонарного хворого, вказаний діагноз: закритий перелом середньої треті лівої голені, садна м`яких тканин (а.с. 7). Згідно медичної виписки з медичної карти, 17 грудня 2020 року [PERSON] здійснив огляд у лікаря травматолога, яким призначено маніпуляції та медикаментозне лікування: нормовен, ібандронова кислота-фармекс (а.с. 8). Суд зазначає, що надані позивачкою товарні чеки про придбання лікарських засобів: № КА107684 від 23 червня 2020 року на суму 393 грн. 80 коп., № КА107831 від 24 червня 2020 року на суму 114 грн. 29 коп. (а.с. 10), без номеру від 24 червня 2020 року на суму 79 грн. 50 коп. (а.с. 11), № КА0108412 від 27 червня 2020 року (а.с. 12), а всього, на загальну суму 738 грн. 94 коп., є належними доказами на підтвердження понесених позивачкою витрат, оскільки містять перелік лікарських препаратів, підписи та печатку аптечного закладу, а дати їх придбання співпадають з датами отримання [PERSON] тілесних ушкоджень та подальшого лікування. Одночасно з цим, суд вважає, що надані позивачкою інші докази на підтвердження вищевказаних обставин є неналежними, виходячи з наступного. Зокрема, надані товарні чеки від 24.06.2020 на суму 447 грн. 75 коп., від 25.06.2020 на суму 130 грн., від 02.07.2020 на суму 247 грн., від 07.07.2021 на суму 159 грн. 70 коп. (а.с. 11,12), від 15.10.2020 на суму 103 грн. (а.с. 14) від 27.10.2020 на суму 379 грн. та 82 грн. 40 коп., 27.11.2020 на суму 100 грн. 50 коп. (а.с. 15), від 17.12.2020 на суму 137 грн. (а.с. 17) унеможливлюють визначення, які саме медичні препарати купувалися позивачкою. Товарний чек на суму 48 грн. 50 коп. датований 10.04.2020, тобто, датою до настання події ДТП (а.с. 13), як і фіскальний чек про придбання квитка на суму 184 грн. 70 коп. (дата оплати 19.06.2020) (а.с 11). Квитанції від 20.08.2020 на суму 48 грн. 50 коп., від 20.09.2020 на суму 7 грн. 20 коп. та від 09.09.2020 на суму 99 грн. 50 коп. (а.с. 13), товарний чек № КА0127334 від 23.09.2020 на суму 53 грн., квитанції від 21.10.2020 на суму 51 грн. 50 коп. та від 27.10.2020 на суму 48 грн. 50 коп. (а.с. 14), товарний чек від 30.07.2020 на суму 75 грн. (а.с. 15), чек від 15.12.2020 на суму 51 грн. 50 коп. (а.с. 16), чеки від 22.01.2021 на суму 335 грн. 50 грн. та 101 грн. 40 коп. (а.с. 17) свідчать про придбання медичних препаратів, не обумовлених в медичному призначенні. Фіскальні чеки від 26.06.2020 на суму 162 грн. 56 коп. та від 27.06.2020 на суму 166 грн. 03 коп. (а.с. 16) взагалі не містять інформацію про придбання медичних препаратів. Фіскальний чек від 18.01.2021 (а.с. 17) не містить призначення платежу. З викладених вище підстав суд критично відноситься до наданої позивачем на підтвердження понесення транспортних витрат та додаткового обслуговування, оскільки це аркуш паперу зі змістом, викладеним рукописним текстом, на думку суду, є неналежним доказом (а.с. 18). Крім того, позивачем [PERSON] заявлено в якості відшкодування матеріальної шкоди витрати на правову допомогу в розмірі 4 000 грн. На думку суду, вказані вимоги в цій частині є недоведеними, виходячи з наступного. На підтвердження понесення відповідних витрат позивачкою надано квитанцію № 120 від 10.08.2020, згідно якого адвокатом прийнято від потерпілої в кримінальному провадженні 4 000 грн. (а.с. 13). З досліджених судом матеріалів кримінального провадження встановлено, що після закриття кримінального провадження адвокатом Листопад Л.П. 29 жовтня 2020 року здійснено ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. Участь в інших слідчих діях адвокат не приймав. Крім того, згідно вказаної вище квитанції, участь в кримінальному провадження адвокат Листопад Л.П. здійснювала на підставі договору про надання правової допомоги від 10.08.2020 № 120, однак вказаний договір позивачем суду не надано, як і не міститься він в матеріалах кримінального провадження, що унеможливлює визначення змісту виконаних адвокатом робіт в якості представника потерпілого в кримінальному провадженні. На підтвердження понесення відповідних витрат позивачем розрахунок виконаних робіт з надання правової допомоги суду не надано. З огляду на викладене, вказані вимоги задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. За змістом частини першої та п`ятої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Під моральною шкодою, згідно з пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до абзацу 1 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18). У справі не встановлено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілого [PERSON] або непереборної сили, а тому суд вважає, що існують правові підстави для відшкодування позивачу [PERSON] моральної шкоди з боку відповідача. Одночасно з цим суд зауважує, що згідно з постановою від 30 вересня 2019 року, винесеної слідчим СВ Василівського ВП ГУНП в Запорізькій області, під час ДТП від 23 червня 2019 року за участі позивача [PERSON] , останній діяв в порушення вимог п.п. 4.7, 4.8, 4.14 «а», «б», згідно яких, пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч (п. 4.7.); якщо в зоні видимості немає переходу або перехрестя, а дорога має не більше трьох смуг руху для обох напрямків, дозволяється переходити її під прямим кутом до краю проїзної частині в місцях, де дорогу добре видно в обидва боки і лише після того, як пішохід упевниться у відсутності небезпеки (п. 4.8); пішоходам забороняється виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху (п. 4.14а), раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід (п. 4.14б). Крім того, під час досудового розслідування, зокрема, огляду відеозапису з місця ДТП, встановлено, що після зупинки пасажирського автобусу, неповнолітній пішохід [PERSON] , вибігає на проїзну частину дороги, стоячого позаду непорушно автобуса «Богдан» та починає в темпі швидкого бігу перетинати проїзну частину зліва-направо відносно напрямку руху автомобіля «Mercedes-Benz C 200» та в цей час на нього відбувається наїзд передньою частиною кузова вказаного автомобіля, в результаті чого пішохід падає на дорожнє покриття, а автомобіль зупиняється. Дії пішохода оцінені органом досудового розслідування відповідно до вимог розділу 4 ПДР України як такі, що суперечать вимогам п.п. 4.7., 4.8., 4.14 «а», «б» ПДР України, що і стало причиною ДТП. Цією ж постановою в діях водія [PERSON] встановлено відсутність невідповідностей вимогам ПДР та складу кримінального правопорушення, в зв`язку з чим провадження закрите (а.с. 23-29). З огляду на викладене, суд вважає, що [PERSON] внаслідок порушення декількох пунктів правил дорожнього руху, була допущена груба необережність, яка сприяла виникненню шкоди, що відповідно до частини другої статті 1193 ЦК України є підставою для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди. При вирішенні цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить із характеру та обсягу страждань, які поніс [PERSON] , які виразилися у фізичних та в душевних стражданнях потерпілого, яких він зазнав внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, його морально-психологічних переживаннях, пов`язаних з позбавленням можливості вести нормальне повноцінне існування, а також змінами в його нормальному ритмі життя. В зв`язку з цим, виходячи з глибини, тривалості та обсягу фізичних та душевних страждань потерпілого, з врахуванням принципів розумності та справедливості, допущення [PERSON] грубої необережності, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити частково та стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] 7 000 грн. в якості відшкодування за завдану моральну шкоду. Щодо судових витрат. Враховуючи, що позивачами заявлені вимоги майнового характеру на загальну суму 65 214 грн. 26 коп., розмір судового збору, який підлягав сплаті, складає 908 грн. При цьому позивачем [PERSON] надано дві квитанції про сплату ним 1 816 грн., що свідчить про необхідність повернення позивачу 908 грн. як надмірно сплаченої суми судового збору. З огляду на часткове задоволення позовних вимог, суд відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] сплачену суму судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, виходячи з наступного розрахунку: - 65 214 грн. 26 коп. - розмір заявлених позовних вимог; - 7 738грн. 94 коп. - розмір задоволених позовних вимог; - 7 738грн. 94 коп./65 214 грн. 26 коп. х 100 = 11,87 % - відсоток задоволених позовних вимог; 908 грн. 00 коп. (сплачена сума судового збору) х 11,87 % = 107 грн. 78 коп. - розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача. Інші судові витрати позивачами не заявлялися.

Outcome: partial