Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] у 2020 році звернулась до Київського районного суду м.Харкова із позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , треті особи [PERSON] , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Н.А., відповідно до якої просить: 1) скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на частку домоволодіння у розмірі 57/100 розташованого за адресою: [ADDRESS] , із житловою площею: 136,4 кв.м, проведену на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 15.12.2004 по справі № 2-4840/09-2004 зареєстрованого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 25.01.2005 в реєстровій книзі № 1 за № 1094 реєстраційний номер 4199729; 2) припинити право власності [PERSON] на частку домоволодіння у розмірі 57/100 розташованого за адресою: [ADDRESS] , із житловою площею: 136,4 кв.м, реєстраційний номер, об`єкта нерухомого майна 264096963101; 3) визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.01.2014 та виданий на його підставі дублікат свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 816 від 15.05.2014, видані [PERSON] приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижовою Наталією Анатоліївною; 4) визнати недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] Договір дарування від 01.10.2014, серія та номер: 1502, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижовою Наталією Анатоліївною; 5) скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 9822946 від 10.01.2014, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 264096963101, винесене приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижовою Наталією Анатоліївною, щодо реєстрації права власності на частку домоволодіння у розмірі 57/100 розташованого за адресою: [ADDRESS] , із житловою площею: 136,4 кв.м, за [PERSON] (запис про право власності № 4208433); 6) скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 16179490 від 01.10.2014, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 264096963101, винесене приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижовою Наталією Анатоліївною, щодо реєстрації права власності на частку домоволодіння у розмірі 57/100 розташованого за адресою: [ADDRESS] , із житловою площею: 136,4 кв.м, за [PERSON] (запис про право власності № 7185667); 7) припинити право власності [PERSON] на частку домоволодіння у розмірі 57/100 розташованого за адресою: [ADDRESS] , із житловою площею: 136,4 кв.м, запис про право власності № 4208433, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 264096963101; 8) припинити право власності [PERSON] на частку домоволодіння у розмірі 57/100 розташованого за адресою: [ADDRESS] , із житловою площею: 136,4 кв.м, запис про право власності №7185667, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 264096963101. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що 13.01.2004 року позивач [PERSON] отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою та зареєстроване в реєстрі за № 6-19 (спадкодавець [PERSON] ), на підставі якого позивач набула право власності на частку у розмірі 48/200 домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] (далі - домоволодіння). 25.01.1975 року [PERSON] отримала Свідоцтво про право на спадщину по заповіту р. № 2-1268 видане Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою, на підставі якого [PERSON] набула право власності на частку у розмірі 69/200 домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] . Окрім того 29.06.1974 року [PERSON] уклала шлюб, у зв`язку із чим змінила прізвище на [PERSON] . 21.10.1981 року [PERSON] придбала частку у розмірі 23/200 домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу р.№ 3-8759 посвідченого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою. 19.07.1994 року [PERSON] придбав частку у розмірі 60/200 домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу р.№ 1-8301 посвідчений Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою. Щодо порушених прав позивача та підстав для скасування державної реєстрації права власності від 25.01.2005 і його припинення зазначила, що після придбання своєї частки у домоволодінні [PERSON] здійснив самочинне будівництво, шляхом добудови частини другого поверху будинку та житлової прибудови. Здійснивши самочинне будівництво [PERSON] звернувся із позовом до перелічених вище співвласників до Київського районного суду м. Харкова з вимогою про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва та перерозподілу ідеальних часток в сумісній власності домоволодіння. 15.12.2004 року рішенням Київського районного суду м. Харкова по справі № 2-4840/09- 2004 позов [PERSON] було задоволено, у зв`язку із чим було: визнано за ним право власності на самочинно збудовані частину другого поверху будинку та житлову прибудову; перерозподілено ідеальні долі співвласників домоволодіння наступним чином [PERSON] - 7/100 частки; [PERSON] - 15/100 частки; [PERSON] - 21/100 частки; [PERSON] - 57/100 частки. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції [PERSON] подала апеляційну скаргу. 04.08.2005 ухвалою Апеляційного суду Харківської області по справі № 22-А-3305- 2005 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Київського районного суду м. Харкова від 15.12.2004 скасовано, а справу передано на новий розгляд до того ж суду іншому судді. 16.10.2012, в результаті нового розгляду, рішенням Київського районного суду м. Харкова по справі № 2018/2-4387/11/07 у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. 08.01.2013 ухвалою Апеляційного суду Харківської області по справі № 2018/2- 4387/2011 рішення Київського районного суду м. Харкова від 16.10.2012 залишено без змін. Вказує, що відповідно до листа Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 3014 від 12.05.2006, адресованого третій особі [PERSON] , реєстрація права власності на частку 57/100 домоволодіння [ADDRESS] на ім`я [PERSON] анульована відповідно до ухвали Апеляційного суду Харківської області від 04.08.2005 по справі № 22-А-3305-2005. При цьому на сторінці 9 Інформаційної довідки № 211398417 від 04.06.2020 міститься інформація про державну реєстрацію від 25.01.2005 за [PERSON] права власності на частку домоволодіння у розмірі 57/100 на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 15.12.2004 по справі № 2-4840/09- 2004, яке, як вказано вище, було скасовано. Відповідно до листа № 37/01-16 від 02.07.2020 приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижової Н.А. реєстрація права власності на частку 57/100 домоволодіння [ADDRESS] на ім`я [PERSON] була проведена, в тому числі, на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 15.12.2004 по справі № 2-4840/09-2004 зареєстрованого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 25.01.2005 в реєстровій книзі № 1 за № 1094 реєстраційний номер 4199729. Таким чином, з огляду на скасування підстав для проведення права власності та анулювання реєстрації права власності Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» , вказує, що державна реєстрація права власності за [PERSON] на частку домоволодіння у розмірі 57/100 від 25.01.2005 підлягає скасуванню. В свою чергу право власності [PERSON] на частку домоволодіння у розмірі 57/100 підлягає припиненню відповідно до абзацу третього ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Розподіл часток співвласників домоволодіння встановлений рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15.12.2004 по справі № 2-4840/09-2004 не є чинним з огляду на скасування вказаного рішення. Відтак частка [PERSON] у домоволодінні залишилась у розмірі 60/200, тобто у розмірі встановленому Договором купівлі-продажу р.№ 1-8301 від 19.07.1994. 10.06.2020 позивач [PERSON] звернулась до Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області з метою внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформації про своє право власності на часту у домоволодінні у розмірі 48/200. Під час проходження процедури реєстрації їй стало відомо, що на теперішній час співвласником домоволодіння є дочка померлого [INFO] [PERSON] - [PERSON] . При цьому частка останньої у домоволодінні становить не 60/200, а 57/100. Тобто частка встановлена скасованим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15.12.2004 по справі № 2-4840/09-2004 для [PERSON] . Як випливає з Інформаційної довідки 211398417 від 04.06.2020 підставою для державної реєстрації права власності за [PERSON] на частку домоволодіння у розмірі 57/100 є Договір дарування від 01.10.2014, серія та номер: 1502, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А. Посилається на те, що згідно з Інформаційною довідкою 211398417 від 04.06.2020 та листа № 37/01-16 від 02.07.2020 приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижової Н.А. попереднім власником частки домоволодіння у розмірі 57/100 була [PERSON] (матір [PERSON] та дружина померлого [INFO] [PERSON] ). Право власності за [PERSON] було зареєстровано 10.01.2014 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А. Також 15.05.2014 вказаним нотаріусом було видано дублікат свідоцтва про право на спадщину серія та номер: 816. Таким чином на теперішній час за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на частку домоволодіння у розмірі 57/100. В свою чергу частка у розмірі 57/100 є еквівалентом частки у розмірі 114/200, що значно перевищує розмір частки 60/200, яка належала батькові відповідачки - [PERSON] на момент його смерті на підставі договору купівлі-продажу р.№ 1-8301 від 19.07.1994. В силу положень ч.3 та 4 ст.357 ЦК України зазначила, що не надавала жодної згоди на поліпшення спільного майна ані [PERSON] ані, відповідачам. Наявність у відповідача - [PERSON] - права власності на частку домоволодіння у розмірі 57/100, яка була збільшена без достатньої на те правової підстави та без згоди співвласників, порушує права позивача. Щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та його дублікату [PERSON] вказує на те, що відповідач [PERSON] набула право власності на частку домоволодіння у розмірі 57/100 на підставі договору дарування від 01.10.2014 серія та номер: 1502 укладеного зі своєю матір`ю [PERSON] (дарувальник). В свою чергу відповідач [PERSON] набула право власності на частку домоволодіння у розмірі 57/100 в порядку спадкування від свого чоловіка [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.01.2014, дублікат якого було видано 15.05.2014. На момент смерті [PERSON] , йому належала частка домоволодіння у розмірі 60/200, набута ним на підставі договору купівлі-продажу р.№ 1- 8301 від 19.07.1994. При цьому частка домоволодіння у розмірі 57/100 не входила до складу спадщини [PERSON] , оскільки такий розмір частки було встановлено на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 15.12.2004 по справі № 2-4840/09- 2004, яке було скасовано ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04.08.2005 по справі № 22-А-3305-2005. В свою чергу реєстрація права власності на частку 57/100 домоволодіння [ADDRESS] на ім`я [PERSON] була анульована. Таким чином, під час видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] , нотаріус безпідставно включив до складу спадщини частку домоволодіння у розмірі 57/100 та видав на неї відповідне свідоцтво. Частка домоволодіння у розмірі 57/100 не входила до складу спадщини [PERSON] , а відтак не могла бути успадкована його дружиною [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. В свою чергу спадкування [PERSON] саме частки у розмірі 57/100 призвело до порушення прав позивача, як співвласника домоволодіння. Щодо визнання недійсним договору дарування [PERSON] посилається на те, що відповідно до Договору дарування від 01.10.2014, серія та номер: 1502, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А., [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар частку домоволодіння у розмірі 57/100. Укладаючи договір дарування від 01.10.2014 [PERSON] помилялась щодо наявності у [PERSON] права власності на частку домоволодіння у розмірі 57/100. оскільки вказане майно не входило до складу спадщини, а відтак не могло бути успадковане [PERSON] , з чого вбачається, що відповідач [PERSON] неправомірно отримавши свідоцтво про право на спадщину на частку домоволодіння у розмірі 57/100, розпорядилась нею на користь відповідача [PERSON] , чим порушила встановлені законодавством правила спадкування, а також майнові права позивача як співвласника домоволодіння, у зв`язку з чим договір дарування від 01.10.2014 підлягає визнанню недійсним. Щодо скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і припинення права власності [PERSON] вказує, що захист порушених прав позивача є неможливим без припинення права власності за відповідачами на частку домоволодіння у розмірі 57/100, відповідно до положень ст..26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Наразі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис № 7185667 про право власності [PERSON] на частку домоволодіння у розмірі 57/100 розташованого за адресою: [ADDRESS] . Запис про право власності внесено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижовою Н.А. на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 16179490 від 01.10.2014. [PERSON] набула право власності на частку домоволодіння у розмірі 57/100 на підставі Договору дарування від 01.10.2014, серія та номер: 1502. Таким чином до відчуження частки домоволодіння у розмірі 57/100 [PERSON] відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказана частка була зареєстрована за [PERSON] . Запис про право власності № 4208433 внесений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижовою Н.А. на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 9822946 від 10.01.2014. Як було наведено вище, [PERSON] безпідставно набула право власності на частку домоволодіння у розмірі 57/100 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.01.2014 оскільки вказана частка не входила до складу спадщини [PERSON] . В свою чергу свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.01.2014, та виданий на його підставі дублікат свідоцтва про право на спадщину серія та номер: 816, виданий 15.05.2014 стали підставою для державної реєстрації права власності за [PERSON] на частку домоволодіння у розмірі 57/100. З огляду на недійсність свідоцтва про право на спадщину за законом та його дублікату підстава для державної реєстрації за [PERSON] права власності на частку домоволодіння у розмірі 57/100 відпала, а відтак Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 9822946 від 10.01.2014 підлягає скасуванню, а право власності припиненню. В свою чергу [PERSON] набула право власності на частку домоволодіння у розмірі 57/100 на підставі Договору дарування від 01.10.2014, серія та номер: 1502, за яким дарувальником виступила [PERSON] .. При цьому Договір дарування від 01.10.2014 став підставою для державної реєстрації права власності за [PERSON] на частку домоволодіння у розмірі 57/100. З огляду на недійсність Договору дарування від 01.10.2014 підстава для державної реєстрації за [PERSON] права власності на частку домоволодіння у розмірі 57/100 відпала, а відтак Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 16179490 від 01.10.2014 підлягає скасуванню, а право власності припиненню. На підставі викладеного позивач звернулась до суду із позовом для захисту порушених прав. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2020 справу зареєстровано за №953/19468/20 та передано для розгляду судді Садовському К.С. Відповідно до вимог ч.6 ст.187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. На виконання вказаних вимог, судом було направлено запити до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичних осіб - відповідачів у справі та 30.12.2020 отримано відповідні довідки. Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Ухвалою суду від 13.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, почато підготовче провадження. Відповідно до ч.1,2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. При відкритті провадження у справі судом було встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Копію ухвали про відкриття провадження у справі від 13.01.2021 відповідач [PERSON] отримала 18.01.2021. 22.01.2021 [PERSON] звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, відповідно до якої просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на частку домоволодіння у розмірі 57/100, що належить на праві спільної часткової приватної власності [PERSON] , розташованого за адресою: [ADDRESS] , із житловою площею: 136,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 264096963101. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 22.01.2021 заяву передано для розгляду судді Садовському К.С. Ухвалою суду від 29.01.2021 заяву [PERSON] задоволено, вжито заходи забезпечення позову [PERSON] шляхом заборони відчуження частки домоволодіння у розмірі 57/100, що належить на праві спільної часткової приватної власності [PERSON] , розташованого за адресою: [ADDRESS] , із житловою площею: 136,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 264096963101. 08.02.2021 до канцелярії суду надійшов відзив відповідачів [PERSON] та [PERSON] на позовну заяву. Так, відповідачі вважають, що заявлені вимоги є необгрунтованими, не відповідають вимогам чинного законодавства, позов поданий з порушенням норм процесуального законодавства, а тому не підлягає задоволенню. Заперечуючи проти позову відповідачі посилаються на те, що з матеріалів справи вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями, розташованими в [ADDRESS] належав на праві власності: чоловікові і батькові відповідачів - [PERSON] - 60/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.1994 року № р.1-8301, посвідченого Восьмою Харківською Державною нотаріальною конторою; [PERSON] - 48/200 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.01.2004 року, посвідчене Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою за р. № 6-9; [PERSON] - 69/200 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.01.1975 року, посвідчене Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою за р.№ 2-1268; [PERSON] - 23/200 частин на підставі договору купівлі-продажу від 21.10.1981 року, посвідченого Восьмою Харківською Державною нотаріальною конторою зар. №3-8759. У позовній заяві сторонами по справі вказані відповідачі по справі, а також треті особи: [PERSON] та приватний нотаріус Чижова Н.А. Власниця [PERSON] померла. Позивачка не надала суду копію свідоцтва про її смерть і нею не заявлений клопотання про його витребування. Не вказане коло спадкоємців померлої, а при відсутності спадкоємців або не прийнято ними спадщини, стороною у справі має бути залучена Харківська міська рада, тому що інтереси даних осіб також зачіпаються при розгляді даного спору.Також вимоги позивачки пов`язані зі скасуванням реєстрації права власності на 57/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими за адресою [ADDRESS] . Реєстрація та скасування реєстрації покладається на Департамент реєстрації Харківської міської ради. Відповідачі вважають, що коло учасників процесу при розгляди даного спору позивачкою повинен бути уточнений шляхом подачі уточненої позовної заяви. Вимоги позивача вважають необґрунтованими та нічим не підтвердженими. Так, матеріалів справи вбачається, що частина домоволодіння, що складала 60/200 ч., це був відокремлений житловий будинок літ. «Б-1», розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] ,. право власності від якого перейшло до [PERSON] . Будинок літ. «А-1» знаходився в користуванні інших співвласників. Після придбання частини житлового будинку [PERSON] збудував мансарду в житловому будинку літ. «Б-1», а також прибудував до частини будинку, яка перебувала в його розпорядженні, прибудову. Рішенням Київського райсуду м. Харкова від 15.12.2004 за [PERSON] було визнано право власності на збудовану їм мансарду, а також і на прибудову. Також вищевказаним рішенням були перерозподілені ідеальні частки співвласників: частка [PERSON] склала 57/100 частин замість раніше 60 200 часток, [PERSON] - 7/100 частин замість раніше 23/200 часток, [PERSON] /в рішенні суду вказаний спадкодавець [PERSON] / -15/100 частин замість раніше 48/200 частин, [PERSON] - 21/100 частин замість раніше 69/200 часток. Дане рішення, яке набрало законної сили, було внесено КП ХМБТІ до державного реєстру прав на нерухоме майно 25.01.2005. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04.08.2005 за апеляційною скаргою [PERSON] , рішення Київського райсуду м. Харкова від 15.12.2004 було скасовано і передано на новий розгляд. 16.10.2012 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] , а також позивачці було відмовлено. Про винесене рішення позивачці [PERSON] було достовірно відомо, тому що при розгляді позову [PERSON] про визнання права власності на самовільно зведені будівлі та про перерозподіл ідеальних часток одночасно розглядався зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ХМР, ІДАБК в Харківській області про виділ частини житлового будинку та земельної ділянки та про знесення самовільних будов. 08.01.2013 Апеляційним судом Харківської області це рішення було залишено в силі. З зазначеного часу частка [PERSON] повинна була складати 60/200 частин згідно договору купівлі-продажу від 19.07.1994 року, замість 57/ 100 частин. Таким чином позивачці 08.01.2013 стало відомо про те, що реєстрація права власності в державному реєстрі майнових прав на нерухоме майно та в реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, реєстрація права власності на 57/100 частин за [PERSON] була скасована вищевказаним рішенням. Вказують, що в термін, передбачений ст.257 ЦК України [PERSON] не зверталася до суду з позовом про скасування реєстрації права власності за [PERSON] про припинення права власності на 57/ 100 частин, в зв`язку з чим відповідачами подано заяву про застосування строку позовної давності до даних правовідносин. [INFO] помер [PERSON] . Внести зміни до своєї частки в державний реєстр прав на нерухоме майно з 57/100 на 60/200 ч. він не встиг. У відповідачів по справі, була відсутня така можливість, тому що стороною за договором купівлі-продажу був [PERSON] . Після його смерті [PERSON] , 10.01.2014 отримала свідоцтво про право на спадщину на 57/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями, розташованими в [ADDRESS] , які згодом за договором дарування передала своїй дочці [PERSON] . Позивачка не була стороною за вищевказаними угодами, її вимоги про визнання недійсним свідоцтва, а також дубліката свідоцтва про право на спадщину на 57/100 часток житлового будинку, виданого 10.01.2014 приватним нотаріусом Чижовою Н.А, про визнання недійсним договору дарування від 01.10.2014, посвідчений приватним нотаріусом Чижовою Н.А., укладений між відповідачами у справі, не підтверджені жодними доказами, якими б підтверджувало про порушення її прав та інтересів. [PERSON] не надано ніяких достовірних доказів, що підтверджують, що реєстрація в реєстрі за [PERSON] , права власності на 57/100 частин обмежують її права як власника в частині володіння, користування і розпорядження належними їй 48/200 частин житлового будинку з господарськими будівлями, які розташовані в [ADDRESS] . Будь-яких інших доводів, яким чином порушуються права позивача реєстрацією права власності на 57/100 ч. за відповідачами та доказів на підтвердження цих обставин, що є її обов`язком відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, позивачем не наведено. Щодо п.1,5,6 позовних вимог [PERSON] , де позивач просить скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] , скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за відповідачами по справі, вказують, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Стосовно стягнення суми витрат на правову допомогу, відповідачі вказують, що заявлена позивачем сума в 27 000 гривень нічим не підтверджена і не відповідає принципам розумності та справедливості. Крім того вказали, що після отримання копії позову відповідачі змушені були звернутися до адвоката для надання їм правової допомоги. Нами був укладений договір про надання правової допомоги та з урахуванням обсягу робіт був сплачений гонорар адвокату в сумі 15020 грн., які відповідачі просять стягнути з позивачки. До відзиву на позовну заяву відповідачами додано заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог, викладених [PERSON] 17.02.2021 до канцелярії суду позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив. Так, позивач заперечує проти доводів відповідачів. Щодо строку позовної давності вказує на те що відповідачі помилково виходять з того, що строк позовної давності розпочав свій перебіг з 08.01.2013, тобто в день, коли ухвалою Апеляційного суду Харківської області по справі № 2018/2-4387/2011 рішення Київського районного суду м. Харкова від 16.10.2012 щодо відмови [PERSON] у задоволенні позову, було залишено без змін. Як було вказано у позовній заяві, відповідно до листа Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 3014 від 12.05.2006, адресованого третій особі [PERSON] , реєстрація права власності на частку 57/100 домоволодіння [ADDRESS] на ім`я [PERSON] була анульована відповідно до ухвали Апеляційного суду Харківської області від 04.08.2005 по справі № 22-А-3305-2005. Ознайомившись із вказаним листом після його отримання третьою особою, позивач цілком обґрунтовано виходила з того, що реєстрація права власності на частку 57/100 домоволодіння [ADDRESS] на ім`я [PERSON] була припинена ще у 2006 році в результаті прийняття 04.08.2005 ухвали Апеляційним судом Харківської області по справі № 22-А-3305-2005, якою апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Київського районного суду м. Харкова від 15.12.2004 скасовано, а справу передано на новий розгляд до того ж суду іншому судді. Подальшими ж рішеннями по цій справі судів першої та апеляційної інстанції прийнятими відповідно 16.10.2012 та 08.01.2013 у задоволенні позву [PERSON] було відмовлено, у зв`язку із чим внесення будь якої додаткової інформації до державних реєстрів щодо права власності на частку 57/100 домоволодіння [ADDRESS] не потребувалось. Розподіл часток співвласників домоволодіння встановлений рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15.12.2004 по справі № 2-4840/09-2004 не є чинним з огляду на скасування вказаного рішення. Відтак частка [PERSON] у домоволодінні залишилась у розмірі 60/200, тобто у розмірі встановленому Договором купівлі-продажу р.№ 1-8301 від 19.07.1994. Вказану обставину також підтверджують відповідачі у наданому ними відзиві. Відтак позивач правомірно та обґрунтовано вважала, що розподіл часток співвласників було повернено у первісний стан який існував до 15.12.2004, в тому числі і щодо частки [PERSON] , яка мала становити 60/200 домоволодіння [ADDRESS] . Однак 10.06.2020 позивач [PERSON] звернулась до Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області з метою внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформації про своє право власності на частку у домоволодінні у розмірі 48/200. Під час проходження процедури реєстрації їй стало відомо, що на теперішній час співвласником домоволодіння є дочка померлого [INFO] [PERSON] - [PERSON] . При цьому частка останньої у домоволодінні становить не 60/200, а 57/100. Тобто частка встановлена скасованим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15.12.2004 по справі № 2-4840/09-2004 для [PERSON] . Готуючись до проходження процедури державної реєстрації права власності на частку у домоволодінні у розмірі 48/200, позивач отримала Інформаційну довідку № 211398417 від 04.06.2020, де також вказано про належність відповідачу [PERSON] частки домоволодіння у розмірі 57/100. Як випливає з Інформаційної довідки 211398417 від 04.06.2020 підставою для державної реєстрації права власності за [PERSON] на частку домоволодіння у розмірі 57/100 є Договір дарування від 01.10.2014, серія та номер: 1502, укладений із [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А. Відтак позивач не знала і не могла знати про порушення її прав як співвласника домоволодіння до 04.06.2020 року, тобто до дня отримання Інформаційної довідки № 211398417. Таким чином перебіг позовної давності за позовними вимогами позивача не сплив, доводи відповідачів викладені у відзиві є безпідставними, а заява від 08.02.2021 про застосування строку позовної давності такою, що не підлягає задоволенню. Також позивач вказує, що відповідачі на сторінках 4 та 5 відзиву вказують на те, що позивачем у позові не надано обґрунтування порушеного права. Однак, на сторінках 2-4 позовної заяви таке обґрунтування викладено. В свою чергу відповідачі у відзиві не надали жодних спростувань вказаним у позовній заяві доводам з цього питання. Зазначає, що на теперішній час за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на частку домоволодіння у розмірі 57/100. В свою чергу частка у розмірі 57/100 є еквівалентом частки у розмірі 114/200, що значно перевищує розмір частки 60/200, яка належала батькові відповідачки - [PERSON] на момент його смерті на підставі договору купівлі-продажу р.№ 1-8301 від 19.07.1994. Таким чином наявність у відповідача - [PERSON] - права власності на частку домоволодіння у розмірі 57/100, яка була збільшена без достатньої на те правової підстави та без згоди співвласників, порушує права позивача як співвласника домоволодіння. Також посилається на те, що в абзаці другому сторінки 5 відзиву відповідачі вказують на те, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Вказаним твердження відповідачі заперечують проти вимог позивача щодо визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.01.2014 та Договору дарування від 01.10.2014, серія та номер: 1502. Однак таке твердження відповідачів є необґрунтованим оскільки відповідно до абзацу 2 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» воно (твердження) стосується неможливості застосування реституції (ч. 1 ст. 216 ЦК України) до майна переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі, а відтак і визнання недійсними правочинів на підставі яких таке відчуження відбулося. В свою чергу предметом цього позову є не реституція або віндикація майна - частки домоволодіння у розмірі 57/100, а припинення права власності на майно. Відтак наведене твердження відповідачів є безпідставним та не стосується правовідносин у даному провадженні. Крім того, у відзиві (сторінка 5 абзаци 3-6) відповідачі вказують, що позовні вимоги позивача про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і скасування державної реєстрації права власності є неналежними способами захисту. В обґрунтування своєї позиції відповідачі посилаються на постанову Великої Палати Верховного Суду по справі № 915/127/18 від 04.09.2018, де у п. 5.17 вказано: «Отже, право або інтерес позивача, який вважає себе орендарем земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права оренди іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).». Однак наведена вище позиція Великої Палати Верховного Суду не може бути застосована у цьому провадженні. У наведеній вище справі предметом спору є не право власності на частку у житловому будинку, а право оренди земельної ділянки. Позиція Великої Палати Верховного Суду ґрунтується на положенні частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції чинній на дату прийняття наведеної постанови, тобто на 04.09.2018, У вказаній редакції закону містився такий спосіб захисту як скасування запису про проведену державну реєстрацію прав. Однак 05.12.2019 було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» № 340-ІХ, який набрав чинності 16.01.2020, Вказаним законом № 340-ІХ статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» було викладено у новій редакції, у зв`язку із чим такий спосіб захисту як скасування запису про проведену державну реєстрацію було виключено із чинного законодавства. Відповідно до абзацу 12 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Таким чином застосування такого способу захисту як скасування запису про проведену державну реєстрацію є безпідставним оскільки він не передбачений чинним законодавством. Щодо обґрунтованості суми судових витрат, у відзиві (абзаци 7-9 сторінки 5 та сторінка 6) відповідачі вказують на те, що заявлена позивачем сума судових витрат у розмірі 27 000,00 гривень є не підтвердженою, оскільки до позовної заяви не долучено попередній орієнтовний розрахунок, договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт та документ, що підтверджує отримання гонорару. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи міститься в тексті самої позовної заяви (сторінка 9). Відповідно до ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України: «Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву». Таким чином позивач не був зобов`язаний докладати до позовної заяви договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт та документ, що підтверджує отримання гонорару. Відтак доводи відповідачів щодо непідтвердженості заявленої позивачем суми судових витрат є такими, що не відповідають нормам чинного процесуального законодавства. Що ж стосується заявленої відповідачами суми судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, у розмірі 15 000,00 гривень, позивач вважає вказану суму неспівмірною із положеннями викладеними у ч. 4 ст. 137 ЦПК України. У зв`язку з викладеним [PERSON] просить позов задовольнити, а заяву відповідачів від 08.02.2021 про застосування строку позовної давності залишити без задоволення. Правом на подачу заперечень відповідачі не скористались. 01.04.2021 позивачем [PERSON] подано до канцелярії суду заяву про залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] . Ухвалою суду від 12.04.2021 у задоволенні заяви [PERSON] про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] - відмовлено. Ухвалою суду від 12.04.2021 зобов`язано приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Чижову Наталію надати на адресу Київського районного суду м. Харкова посвідчені належним чином наступні документи: копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.01.2014 та виданого на його підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 816 від 15.05.2014, видані [PERSON] приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижовою Наталією Анатоліївною; копію Договору дарування від 01.10.2014, серія та номер: 1502, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижовою Наталією Анатоліївною, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; копію спадкової справи, яка була заведена після смерті [PERSON] , що настала [INFO] . 17.06.2021 до канцелярії суду надійшли матеріали, що були витребувані у приватного нотаріуса ХМНО Харківської області Чижової Н.А., а саме: копія свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 10.01.2014 ПНХМНО Чижовою Н.А. за р.№27; копія дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15.05.2014 ПНХМНО Чижовою Н.А. за р.№816; копія договору дарування, посвідченого 01.10.2014 ПНХМНО Чижовою Н.А. за р.№1502; копія спадкової справи [PERSON] №3/2013. Ухвалою суду від 19.07.2021 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідно до ст.209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у заявах по суті справи. Представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечувала через його необґрунтованість, недоведеність та з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Представник третьої особи Шахун В.В. у судовому засіданні просила позов задовольнити. Третя особа приватний нотаріус ХМНО Харківської області Чижова Н.А. у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення судового розгляду повідомлялась в установленному законом порядку, причини неявки суду повідомлено не було, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд, вислухавши вступне слово учасників судового розгляду, вивчивши подані сторонами заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків. Як визначено у ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вимогами статі 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Відповідно до свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 30.01.2004, видане державним нотаріусом Восьмої ХДНК Хома О.В., зареєстровано в реєстрі за № 6-19, [PERSON] успадкувала після своєї матері [PERSON] 48/200 частин домоволодіння по [ADDRESS] (т.1 а.с.18). Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майн , відповідно до якого [PERSON] є власником 48/200 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.18 на звороті). Згідно свідоцтва про право на спадщину по заповіту, виданого 25.01.1975 року нотаріусом Восьмої ХДНК Сапожніковою Р.А. [PERSON] успадкувала 69/200 частин домоволодіння в [ADDRESS] після смерті [PERSON] (т.1 а.с.22). 29 червня 1974 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб та [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] (т.1 а.с.32). Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.10.1981, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] набула права власності на 23/200 частин домоволодіння [ADDRESS] . Договір посвідчений державним нотаріусом Восьмої ХДНК Білогобувою О.О., зареєстрований у реєстрі за № 3-8759, та 17.02.1982 зареєстрований у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (т.1 а.с.33-35). [PERSON] та [PERSON] 10 липня 1982 року уклали шлюб та [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] (т.1 а.с.146). 19 липня 1994 року [PERSON] . та [PERSON] уклали договір, посвідчений нотаріусом Восьмої ХДНК Васиковою Л.Е., відповідно до якого [PERSON] набув права власності на 60/200 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.36-37). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається інформація про державну реєстрацію від 26.12.2003 за [PERSON] права власності на частку домоволодіння у розмірі 60/200 на підставі договору купівлі-продажу, р.№1-8301, 09.07.1994, 8-а ХДНК (т.1 а.с.29). У 2004 році [PERSON] звернувся до Київського районного суду м.Харкова із позовною заявою до відповідачів РВК Київського району м.Харкова, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідно до якої просив визнати за ним право власності на самовільно прибудовану частину другого поверху будинку літ. «Б-2» розміром 6,65*5,02 кв.м., що складаться із приміщень: 4-3 коридору, площею 5,9 кв.м., 4-4 санвузла, площею 4,9 кв.м., 4-5 кухні. площею 17,6 кв.м. і житлову прибудову «Б1-2» розміром 7,30*5,17 кв.м., що складаться із приміщень: 4-6 коридору, площею 5,8 кв.м., 4-7 житлової кімнати, площею 18,9 кв.м., 4-8 санвузла, площею 1,5 кв.м., 4-9 житлової кімнати, площею 14,3 кв.м., 4-10 житлової кімнати, площею 15,8 кв.м., ганку літ. «б2», балкону «б3» в домоволодінні по [ADDRESS] . Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 15.12.2004 у справі №2-4840/09-2004 позов [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на частину другого поверху будинку літ. «Б-2» розміром 6,65*5,02 кв.м., що складаться із приміщень: 4-3 коридору, площею 5,9 кв.м., 4-4 санвузла, площею 4,9 кв.м., 4-5 кухні. площею 17,6 кв.м. і житлову прибудову «Б1-2» розміром 7,30*5,17 кв.м., що складаться із приміщень: 4-6 коридору, площею 5,8 кв.м., 4-7 житлової кімнати, площею 18,9 кв.м., 4-8 санвузла, площею 1,5 кв.м., 4-9 житлової кімнати, площею 14,3 кв.м., 4-10 житлової кімнати, площею 15,8 кв.м., ганку літ. «б2», балкону «б3» в домоволодінні по [ADDRESS] . Перерозподілено ідеальні долі співвласників домоволодіння [ADDRESS] і прийнято рахувати такими, що належать [PERSON] - 7/100 частин; [PERSON] - 15/100 частин; [PERSON] - 21/100 частин; [PERSON] - 57/100 частин та Комунальному підприємству «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» перереєструвати частки співвласників домоволодіння по [ADDRESS] в нових (змінених) частках (т.1 а.с.38-39). 25 січня 2005 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, за яким [PERSON] є власником 57/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 4199729, номер запису 1094 в книзі 1 (т.1 а.с.205). 08.02.2005 Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] , інвентаризаційна справа №18294, реєстровий №1094, за власником 57/100 частки домоволодіння [PERSON] (т.1 а.с.223-229). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається інформація про державну реєстрацію від 25.01.2005 за [PERSON] права власності на частку домоволодіння у розмірі 57/100 на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 15.12.2004 по справі № 2-4840/09- 2004 (т.1 а.с.28). Ухвалою судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 04.08.2005 рішення Київського районного суду м. Харкова від 15.12.2004 скасовано, а справу передано на новий розгляд (т.1 а.с.40). Київським районним судом м.Харкова 16 жовтня 2012 року у справі за об`єднаними позовами [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Харківської міської ради, третя особа ІДАБК в Харківській області про визнання права власності на самовільні будівлі, перерозподіл ідеальних часток в загальній власності та виділ частки домоволодіння в натурі, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Харківської міської ради, ІДАБК в Харківській області про виділ частки будинку та земельної ділянки з спільної часткової власності, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Харківської міської ради, ІДАБК в Харківській області про виділ земельної ділянки та частки будинку, знос самовільних прибудов, за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Харківської міської ради, ІДАБК в Харківській області про знесення незаконно побудованих будівель та про визнання права власності ухвалено рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Харківської міської ради, третя особа ІДАБК в Харківській області про визнання права власності на самовільні будівлі, перерозподіл ідеальних часток в загальній власності та виділ частки домоволодіння в натурі відмолено. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Харківської міської ради, ІДАБК в Харківській області про виділіл частки будинку та земельної ділянки з спільної часткової власності відмовлено. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Харківської міської ради, ІДАБК в Харківській іасті про виділ земельної ділянки та частки будинку, знос самовільних прибудов відмовлено. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Харківської міської ради, ІДАБК в Харківській області про знесення незаконно побудованих будівель та про визнання права власності відмовлено (т.1 а.с.41-45). Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 08.01.2013 рішення Київського районного суду м. Харкова від 16.10.2012 залишено без змін (т.1 а.с.46-48). Відповідно до листа Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №3014 від 12.05.2006, наданого [PERSON] на її звернення, було повідомлено, що реєстрація права власності на 57/100 частин домоволодіння [ADDRESS] на ім`я [PERSON] анульована відповідно до ухвали апеляційного суду Харківської області від 04.08.2005, справа №22-А-3305-2005 (т.1 а.с.49). Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна листом вих..№37/01-16 від 02 липня 2020 року на звернення [PERSON] , [PERSON] повідомила про те, що 10 січня 2014 року нею, ПНХМНО Чижовою Н.А. , було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] , спадкоємцем якого є його дружина - [PERSON] . Майно, на яке було видано свідоцтво про право на спадщину, а саме на 57/100 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належав спадкодавцю на підставі Договору купівлі-продажу на 60/200 часток домоволодіння, посвідченого 19.07.1994 Восьмою Харківською держнотконторою за р.№1-8301, зареєстрованого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 22.05.1996 та Рішення Київського районного суду м.Харкова на 57/100 часток домоволодіння, виданого 15.12.2004, справа №2-4840/09-2004 р., зареєстрованого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 25.01.2005, в реєстровій книзі №1 за №1094, реєстраційний номер - 4199729. 01 жовтня 2014 року нотаріусом було посвідчено договір дарування 57/100 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дарувальником за яким є [PERSON] , оюдаровуваною - [PERSON] . Отже, на даний час право власності на 57/100 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] . 22 червня 2020 року представниками співвласників вищевказаного домоволодіння [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , було подано заяву щодо скасування реєстрації права власності на 57/100 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що Рішення Київського районного суду м.Харкова від 15.12.2004, справа №2-4840/09-2004 р., на підставі якого було видане свідоцтво про право на спадщину скасовано ухвалою апеляційного суду Харківської області від 04.08.2005 №22-А-3305-2005. За перевіркою ПН ХМНО Чижовою Н.А. у Єдиному державному реєстрі судових рішень інформації щодо вищевказаної ухвали не знайдено (інформація відсутня). На підставі вищевикладеного нотаріус повідомила, що підставою для скасування державної реєстрації права власності може бути тільки відповідне рішення суду, із визначенням часток, якими володіють співвласники домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , з відповідною підставою та формулюванням щодо скасування попередньої реєстрації права власності, та зареєстрованого відповідним чином, згідно діючого законодавства, у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Таким чином, пропонує зацікавленим особам звернутися до суду для вирішення цього питання (т.1 а.с.50-51). [INFO] [PERSON] помер, про що 07.02.2013 складено відповідний актовий запис №1993, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (т.1 а.с.176). 05 березня 2013 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Чижової Н.А. із заявою про прийняття спадщини, де зазначила, що після смерті її чоловіка [PERSON] залишилась спадщина, спадкоємцем за законом на яку є [PERSON] , [PERSON] , донька спадкодавця, [PERSON] - син спадкодавця. До складу спадщини входить частина будинку [ADDRESS] (т.1 а.с.175). 05 березня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Наталією Анатоліївною заведено спадкову справу №3/2013 до майна померлого [INFO] [PERSON] , номер у спадковому реєстрі 54227471 (т.1 а.с.168-239). [PERSON] заявою від 12.03.2013 відмовився від спадщини, що відкрилася після смерті його батька, [PERSON] , на користь дружини померлого - [PERSON] (т.1 а.с.185). [PERSON] заявою від 12.03.2013 відмовилась від спадщини, що відкрилася після смерті її батька, [PERSON] , на користь дружини померлого - [PERSON] (т.1 а.с.188). 10 січня 2014 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Чижової Н.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 57/100 частин будинку [ADDRESS] (т.1 а.с.197). 10 січня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Наталією Анатоліївною зареєстровано в реєстрі №27 та видано свідоцтво про право на спадщину за законом (номер у спадковому реєстрі 55583210), відповідно до якого спадкоємцем майна [PERSON] , 1947 р.н., який помер [INFO] , є його дружина - [PERSON] , [INFO] , податковий номер [NUMBER] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , у тому числі з урахуванням 2/3 часткок, від яких відмовилися на її користь діти померлого - [PERSON] та [PERSON] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 57/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 136,4 кв.м. Ця частина домоволодіння належала спадкодавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 19.07.1994 Восьмою Харківською держнотконторою за р.№1-8301, зареєстрованого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 22.05.1996, Рішення Київського районного суду м.Харкова від 15.12.2004, справа №2-4840/09-2004 р., та зареєстрованого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 25.01.2005, в реєстровій книзі №1 за №1094, реєстраційний номер - 4199729. На земельній ділянці розташовані: житловий будинок - літ. «А-1» (дерев. обклад.цеглою), житловою площею 46,4 кв.м., та надвірні будівлі: вбиральні - літ. «В», льох - літ. «Д», сараї літ. «Б, Г, Е, Ж», огорожа - №1-2, 4, 5, колодязь - №3, гараж - літ. «З» (т1 а.с.165). 15 травня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Наталією Анатоліївною зареєстровано в реєстрі №816 та видано дублікат, що має силу оригіналу свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем майна [PERSON] , 1948 р.н., який помер [INFO] , є його дружина - [PERSON] , [INFO] , податковий номер [NUMBER] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , у тому числі з урахуванням 2/3 часткок, від яких відмовилися на її користь діти померлого - [PERSON] та [PERSON] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 57/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 136,4 кв.м. Ця частина домоволодіння належала спадкодавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 19.07.1994 Восьмою Харківською держнотконторою за р.№1-8301, зареєстрованого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 22.05.1996, Рішення Київського районного суду м.Харкова від 15.12.2004, справа №2-4840/09-2004 р., та зареєстрованого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 25.01.2005, в реєстровій книзі №1 за №1094, реєстраційний номер - 4199729 (т.1 а.с.166). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається інформація про те, що 10.01.2014 було винесено Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 9822946 від 10.01.2014, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 264096963101, винесене приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижовою Наталією Анатоліївною, щодо реєстрації права власності на частку домоволодіння у розмірі 57/100 розташованого за адресою: [ADDRESS] , із житловою площею: 136,4 кв.м, за [PERSON] , запис про право власності № 4208433 (т.1 а.с.25). 01 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Наталією Анатоліївною посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №1502 договір дарування, за яким [PERSON] (Дарувальник) передала у власність [PERSON] (Обдаровувана) безоплатно, а [PERSON] прийняла у дар належні Дарувальнику на праві приватної власності 57/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Зазначена частина будинку належить Дарувальнику на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 15 травня 2014 року за р.№816, зареєстрованого ДР ПН ХМНО Чижовою Н.А. 15.05.2014 право власності №4208433, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП - 264096963101 (т.1 а.с.167). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається інформація про те, що 01.10.2014 було винесено Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 16179490 від 01.10.2014, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 264096963101, винесене приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижовою Наталією Анатоліївною, щодо реєстрації права власності на частку домоволодіння у розмірі 57/100 розташованого за адресою: [ADDRESS] , із житловою площею: 136,4 кв.м, за [PERSON] , запис про право власності № 7185667 (т.1 а.с.24 на звороті). Підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності суд не вбачає з наступних підстав. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом після того, як дізналась, що наразі за [PERSON] зареєстровано право власності на частку домоволодіння у розмірі 57/100. До 2020 року у позивача була відсутня така інформація, вона не знала і не могла знати про те, що право власності [PERSON] не було перереєстровано в належний стан, на 60/200 частин домоволодіння [ADDRESS] , тобто у розмірі встановленому Договором купівлі-продажу р.№ 1-8301 від 19.07.1994. Таким чином суд не вбачає пропуску строку позовної давності. Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження (п.2 ч.1 ст.2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Загальними засадами державної реєстрації прав, зокрема, є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Державній реєстрації прав підлягають речові права на нерухоме майно, похідні від права власності (п.2 ч.1 ст.4 Закону). Частиною 1 статті 5 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п.9 ч.1 ст.27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] у 2005 році зареєстрував за собою право власності на частку домоволодіння [ADDRESS] у розмірі 57/100 на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 15.12.2004 по справі № 2-4840/09- 2004. Однак, ухалою судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 04.08.2005 рішення Київського районного суду м. Харкова від 15.12.2004 скасовано, а справу передано на новий розгляд, тобто з 04.08.2005 у власності [PERSON] залишились 60/200 частин домоволодіння [ADDRESS] , які він придбав за договором купівлі-продажу. Така зміна права власності також потребувала реєстрації, однак заяв для проведення державної реєстрації на 60/200 частин домоволодіння та скасування права власності на 57/100 частин домоволодіння власником подано не було. Відповідно до абз. 2, 3 ч.3 ст.26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Оскільки рішення суду, на підставі якого [PERSON] зареєстрував за собою право власності на 57/100 частин домоволодіння [ADDRESS] скасовано, відсутні підстави вважати, що [PERSON] є власником вказаного майна. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У статті 1258 ЦК України зазначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Рідні брати спадкодавця мають право на спадкування у другу чергу (стаття 1262 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї. Малолітня особа вважається такою, що прийняла спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1268, 1270 ЦК України). За ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Судом встановлено, що 10 січня 2014 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Чижової Н.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 57/100 частин будинку [ADDRESS] , та того ж дня приватним нотаріусом було видано відповідне свідоцтво. А 15.05.2014 приватним нотаріусом було видано його дублікат. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Крім того, згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. 27 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України як підставу визнання свідоцтва недійсним прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; немає юридичних фактів, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у разі, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тощо. Отже, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними. Згідно до ч. 1 ст. 66 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або. держави, нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Згідно до ч. 1 ст. 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Згідно п. 212 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов`зково вимагаються відповідні документи. Згідно до ч. 1 ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті Як вже зазначалось, станом на день відкриття спадщини [PERSON] не був власником 57/100 частин будинку [ADDRESS] , тобто приватним нотаріусом при видачі свідоцтва про право на спадщину не було належним чином перевірено склад спадкового майна, а спадкоємцями було надано правовстановлюючі документи, які станом на дату видачі свідоцтва про право на спадщину були скасовані. Враховуючи, що приватним нотаріусом було включено до свідоцтва майно, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини (57/100 частин будинку [ADDRESS] ), суд приходить до висновку, про наявність підстав передбачених ст. 1301 ЦК України для визнання свідоцтва про спадщину за законом недійсним. Відповідно до частин 1, 7 та 8 ст. 53 Закону України «Про нотаріат»: «У разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування видається дублікат втраченого або зіпсованого документа. Дублікат документа повинен містити весь текст посвідченого або виданого документа, оригінал якого вважається таким, що втратив чинність. На дублікаті документа робиться відмітка про те, що він має силу оригіналу, і вчиняється посвідчувальний напис. Крім того, про видачу дубліката нотаріус робить відмітку на примірнику документа, який зберігається у справах державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву чи приватного нотаріуса». Оскільки виданий 15.05.2014 приватним нотаріусом дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом має силу оригіналу, у ньому містяться аналогічні зі свідоцтвом відомості, суд також визнає його недійсним. Нотаріусом, як державним реєстратором, було прийнято рішення та внесено у державний реєстр відповідний запис про набуття [PERSON] права власності на 57/100 частин будинку [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, на майно, яке фактично ані спадкодавцю, ані спадкоємцю не належало. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам Відповідно до приписів ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Так, суд виходить із того, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 01 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Наталією Анатоліївною посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №1502 договір дарування, за яким [PERSON] (Дарувальник) передала у власність [PERSON] (Обдаровувана) безоплатно, а [PERSON] прийняла у дар належні Дарувальнику на праві приватної власності 57/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Пунктом 7 Договору передбачено, що сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством за усі наслідки, які можуть виникнути у майбутньому у зв`язку з наданням під час нотаріального посвідчення цього договору недійсним та/або підроблених документів, неправдивої інформації щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії, у тому числі інформації про об`єкт нерухомого майна, та/або про домовленості Сторін щодо умов договору, та/або відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватись нотаріальна дія. Укладаючи спірний Договір сторони були обізнані про те, що рішення суду, на підставі якого [PERSON] зареєстрував за собою право власності на 57/100 частин домоволодіння [ADDRESS] скасовано, в них були відсутні підстави вважати, що [PERSON] успадкувала це майно, у зв`язку з чим вона не могла його подарувати своїй дочці, [PERSON] . Нотаріусом, як державним реєстратором, було прийнято рішення та внесено у державний реєстр відповідний запис про набуття [PERSON] права власності на 57/100 частин будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування, на майно, яке фактично дарувальнику не належало. Суд дійшов висновку, що свідоцтво про право на спадщину за законом на 57/100 частин будинку [ADDRESS] , яким [PERSON] було набуто право власності на вказане майно, було видано з порушенням, тому були відсутні підстави для набуття права власності на вказану частку домоволодіння у відповідача [PERSON] в порядку спадкування. Відповідно і договір дарування останньою частки домоволодіння [PERSON] , підлягає визнанню недійсним. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Окрім цього ч. і та ч. 2 ст. 386 ЦК України вказують, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно з ч.3 та ч. 4 ст. 357 Цивільного кодексу України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності» На даний час [PERSON] є власником частки домоволодіння у розмірі 57/100 розташованого за адресою: [ADDRESS] , із житловою площею: 136,4 кв.м., що є еквівалентом частки у розмірі 114/200, що значно перевищує розмір частки 60/200, яка належала батькові відповідачки - [PERSON] на момент його смерті на підставі договору купівлі-продажу р.№ 1-8301 від 19.07.1994. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що наразі права позивача [PERSON] , як співвласника домоволодіння [ADDRESS] , порушені у зв`язку з безпідставним збільшенням розміру частки домоволодіння - 57/100, замість 60/200, якою наразі володіє [PERSON] . Таке безпідставне збільшення частки власності у спільному майні може призвезти до безпідставної зміни часток інших співвласників та фактично їх зменшення. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, правомірними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. Подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19 та від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19, від 25 листопада 2020 по справі № 761/15741/17. Враховуючи ту обставину, що позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо переходу права власності на 57/100 частин домоволодіння є похідною від визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, його дублікату та визнання недійсним договору дарування, вказаний спосіб захисту на час прийняття судом рішення по цій справі є належним та ефективним. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду [PERSON] було сплачено судовий збір у загальному розмірі 5309 (п`ять тисяч триста дев`ять) гривень 30 копійок (т.1 а.с.17). Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень ст. 141 КПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (100%), та стягує з відповідачів на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 5309 (п`ять тисяч триста дев`ять) гривень 30 копійок. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, крім судового збору, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу позивачем не надано суду жодного доказу, у зв`язку з чим, на підставі п. 1 ч.2 ст.137 ЦПК України суд вважає не доведеними витрати [PERSON] на правничу (правову) допомогу. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Згідно ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовані та доведені позовні вимоги, у зв`язку з чим позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved