Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Сінкмобайлс» про зміну дати і формулювання причини звільнення, стягнення оплати (середнього заробітку) за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що 21.12.2015 року його було прийнято на роботу у ТОВ «Сінкмобайлс» на посаду керівника проектів та програм, на підставі наказу № 62 від 18.12.2015 року. 06.10.2016 року під час перебування з 29.09.2016 року у черговій щорічній відпустці терміном на 24 дні він написав заяву на ім`я директора ТОВ «Сінкмобайлс» [PERSON] про звільнення з роботи за власним бажанням, у зв`язку з конфліктною ситуацією, що виникла між ним і директором. ВІе вимушений був направити дану заяву на звільнення засобами поштового зв`язку. В заяві про звільнення також просив надіслати йому трудову книжку поштовим зв`язком. Враховуючи те, що незважаючи на значний час який пройшов з моменту направлення заяви від 06.10.2016 року він так і не отримав трудової книжки 16.11.2017 року він повторно письмово звернувся на адресу ТОВ «Сінкмобайлс» із заявою від 19.10.2017 року направити йому трудову книжку та копію наказу на звільнення, однак дане звернення також залишилось без відповіді. Зважаючи на ігнорування керівництвом ТОВ «Сінкмобайлс» його звернень, а також дізнавшись в січні 2018 року від колишнього працівника підприємства про своє звільнення з інших підстав, а саме: за прогули позивач звернувся з відповідною скаргою до Управління держпраці у Закарпатській області. За результатами перевірки проведеної управлінням Держпраці у Закарпатській області було складено акт № 07-16-216/ЗК06В від 28.02.2018 року яким встановлено порушення підприємством ч.1 ст. 47 КЗпП України, а саме: не видачу позивачу при звільненні належним чином оформленої трудової книжки. Крім цього з наеденого акту та долучених до нього копій документів, отриманих при перевірці,позивачу стало достовірно відомо, що отримана ним раніше інформація про його звільнення за прогули без поважних причин відповідає дійсності. Згідно отриманої позивачем 29.03.2018 року від Управління Держпраці у Закарпатській області наказу № 31-0000000062 підписаного директором ТОВ «Сінкмобайлс» Соханичем О.Ф. 28.12.2016 року його було звільнено за п. 4 ч.1 ст. 40 КзПП України за прогули без поважних причин та здійснено аналогічний запис у його трудовій книжці. Позивач вважає формулювання причини звільнення його з роботи неправильним, таким, що не відповідає чинному законодавству, оскільки у відповідності з ч.1 ст. 38 КзПП України він мав право розірвати трудовий договір укладений з відповідачем попередивши його про це письмово за два тижні і він зобов`язаний був звільнити його з роботи за власним бажанням одразу після виходу з відпустки, тобто з 24.10.2016 року. Також позивач посилається на те, що оскільки невидача трудової книжки сталася з вини власника (та одночасно керівника) підприємства, що підтверджується також актом № 31-0000000062 від 28.02.2018 року він має право на виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Окрім того, у зв`язку з відсутністю трудової книжки він не мав можливості належним чином підтвердити свій стаж та досвід роботи, що перешкоджало його працевлаштуванню на аналогічну за посадою і оплатою праці роботу. Також позивач зазначає, що порушення власником його трудових прав призвело до моральних страждань, а саме, у зв`язку з відсутністю трудової книжки він не мав можливості належним чином підтвердити свій стаж та досвід роботи, що перешкоджало його працевлаштуванню на аналогічну за посадою і оплатою праці роботу, і призвело до втрати постійного і звичного для утримання сім`ї заробітку, поєднаного з постійними переживаннями і невпевненістю у майбутньому, і потребувало додаткових зусиль для нормальної організації свого життя. Вважає, що діями відповідача йому спричинено моральну шкоду яку він оцінює в 30000,00 грн. А тому на підставі наведеного просить зобов`язати відповідача - ТОВ «Сінкмобайлс» змінити в трудовій книжці серії [NUMBER] дату та причини формулювання звільнення [PERSON] з роботи з «звільнений з посади керівника проектів та програм п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України прогул без поважних причин» на «звільнений за власним бажанням ст.. 38 КЗпП України і дату звільнення «з 28.12.2016 року на дату дня вирішення справи в суді, стягнути з ТОВ «Сінкмобайлс» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2016 року по день вирішення справи в суді, моральну шкоду в сумі 30 000,00 грн. та понесені судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд позов задовольнити з підстав, викладених у позові. Пояснив, що позивач знав, що звільнений з роботи в ТОВ «Сінкмсобайлс», але уважав, що звільнений за власним бажанням, відповідно до поданої заяви. Про те, що [PERSON] звільнений на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України він не знав і дізнався лише з матеріалів перевірки, проведеної за його заявою від 09.01.2018 року Управлінням держпраці у Закарпатській області. На роботу [PERSON] не виходив з часу виходу у відпустку. Також зазначив, що доказів направлення ТОВ «Сінкмсобайлс» 06.10.2016 року заяви про звільнення з роботи за власним бажанням, у позивача немає. Додав, що оскільки трудова книжка ним не отримана , уважає , що строки подання позову до суду він не пропустив. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений, причини неявки суду не відомі. Водночас, відповідачем подано відзив на позовну заяву у якому зазначено, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та не підтвердженими документально згідно з предметом доказування. Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду сторонами докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного. Відповідно до\~ст.55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з \~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, що встановлено\~ст. 5 ЦПК України. Як встановлено судом згідно матеріалів справи, на підставі наказу № 62 від 18.12.2015 року [PERSON] був прийнятий на роботу в ТОВ «Сінкмобайлс» з 21.12.2015 року на посаду керівника проектів та програм відділу управління проектів. Наказом № 31-0000000062 від 28.12.2016 року [PERSON] було звільнено з 28.12.2016 року з посади керівника проектів та програм за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин. Позивач оскаржує формулювання причини звільнення, посилаючись на те, що 06.10.2016 року поштовим зв"язком надіслав відповідачу заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням і тому повинен бути звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідач заперечує отримання від позивача заяви про звільнення з роботи за власним бажанням. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1 та 2\~ст. 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами першою, п`ятою та шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас, позивачем не надано належних та\~допустимих доказів\~отримання уповноваженою\~особою відповідача\~заяви\~ від 06.10.2016 року про звільнення з роботи. Згідно акту інспекційного відвідування ТОВ «Сінкмобайлс» від 28.02.2018 року за № 07-16-216/ЗК06В встановлено, що підставою для звільнення [PERSON] за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України була доповідна записка керівника відділу по підбору персоналу [PERSON] , в якій вона вказувала на те, що [PERSON] 01.12.2016 року без відомих їй причин був відсутній на робочому місці. Того ж дня по факту відсутності на роботі керівника проектів та програм [PERSON] директор товариства видав наказ від 01.12.2016 року «Про створення комісії» у складі трьох чоловік ( [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] ). В період з 02.12.2016 року по 28.12.2016 року створеною комісією було складено 19 актів про відсутність [PERSON] на роботі ( на робочому місці та у приміщенні ТОВ «Сінкмобайлс» з 09 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.). У вказаному акті також встановлено що 15.12.2016 року директором ТОВ Сінкмобайлс» на адреси: [ADDRESS] та [ADDRESS] [PERSON] був надісланий рекомендований лист (телеграма) з проханням надати пояснення в офісі товариства причин відсутності його на робочому місці у період з 01.12.2016 року по 09.12.2016 року. Заперечуючи факт отримання від відповідача вказаної телеграми у відповіді на відзив позивач водночас зазначив, що не погоджується з твердженням відповідача про те, що він не надав докази поважності причин своєї відсутності на роботі у зафіксований період, оскільки представлення позивачем доказів направлення на адресу відповідача заяви від 06.10.2016 року на звільнення і вказує на той факт, що в грудні місяці 2016 року він вже не міг перебувати у трудових відносинах з відповідачем. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Враховуючи,\~що позивачем\~не доведено\~ належного попередження власника чи уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, у відповідача був відсутній обов`язок звільнити позивача у відповідності до ст. 38 КЗпП України. Разом з тим, не отримавши доказів вручення відповідачу заяви про звільнення з роботи за власним бажанням позивач у період з 01.12.2016 року по 28.12.2016 року на роботі не з`явився, що убачається з Акту інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 28.02.2018 року за № 07-16-216/ЗК06В. За таких обставин суд приходить про відсутність правових підстав для задоволення вимоги позивача про зміну дати та причин формулювання звільнення з п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України. Відсутність підстав для зміни формулювання причини звільнення позивача унеможливлює задоволення і похідних вимог - стягнення оплати (середнього заробітку) за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Окрім того, згідно вимог ч.2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Відповідно до п. 4\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~встановлені статтями\~228,\~233 КЗпП України\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.\~ Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 559/321/16 (провадження № 14-367 цс 18). Позивач зазначає, що відлік строків звернення до суду з позовною заявою не розпочинався, оскільки копію наказу про звільнення та трудову книжку він не отримав. Разом з тим, як стверджує позивач 06.10.2016 року він направив відповідачу заяву про звільнення з роботи та 24.10.2016 року повинен був звільнений з роботи на підставі поданої ним заяви. Позивач стверджує, що про своє звільнення з інших підстав, а саме за прогули, він дізнався у січні 2018 року від колишнього співробітника, у зв`язку з чим звернувся з відповідною скаргою до Управління держпраці у Закарпатській області та про його звільнення за прогули йому стало достовірно відомо з акту № 07-16-216/3К06В від 28.02.2018 року та долучених до нього копій документів отриманих при перевірці. У відзиві на позовну заяву відповідач, зазначає, що у день звільнення 28.12.2016 року на відомі адреси можливого проживання [PERSON] ( [ADDRESS] та [ADDRESS] ) ТОВ «Сінкмобайлс» позивачу було надіслано копію наказу від 28.12.2016 року № 31-0000000062 про його звільнення з посади керівника проектів та програм на підставі п. 4 ч.1 ст.40 КЗпП України та повідомлено про те, що оскільки [PERSON] відсутній на роботі у день його звільнення, він може отримати заповнену трудову книжку у відділі кадрів товариства за адресою: м. Ужгород, пл. Ш.Петефі, 47 каб. 502. Факт надсилання вказаного листа встановлено в ході інспекційного відвідування ТОВ «Сінкмобайлс» інспектором Управління Держпраці у Закарпатській області, про що зазначено у Акті інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 28.02.2018 року за № 07-16-216/ЗК06В. Оскільки, позивач стверджує, що ним було подано відповідачу заяву про звільнення з роботи за власним бажанням у зв`язку з чим відповідач зобов`язаний був звільнити його одразу після виходу з відпустки - з 24.10.2016 року, отже про звільнення позивач повинен був дізнатися саме з вказаної дати. Представник позивача в судовому засіданні також підтвердив ту обставину , що позивач уважав , що він звільнений з роботи , але думав , що з підстав зазначених у поданій ним заяві, а саме за власним бажанням. Відповідач зазначає, що ним виконані вимоги закону щодо направлення позивачу наказу про звільнення. Не встановлено порушень щодо оформлення звільнення позивача і державним інспектором при проведенні інспекційного відвідування відповідача. Посилання позивача на те, що у зв`язку з неотриманням ним наказу про звільнення та трудової книжки відлік встановлений ст. 233 КЗпП України строку не розпочався, не можуть бути прийняті судом, оскільки відповідно, до встановлених обставин справи (невихід на роботу після закінчення відпустки) і до звернення із скаргою до Управління держпраці у Закарпатській області , позивачу було відомо про його звільнення. Подібну правову позицію щодо моменту коли позивач достеменно дізнався про порушення свого права внаслідок звільнення, незважаючи на невручення йому копії наказу про звільнення та трудової книжки наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.07.2020 у справі № 191/4189/17 (провадження № 61-15011cв19). Із заявою про поновлення пропущеного строку, відповідно до статті 234 КЗпП України, із відповідним обґрунтуванням поважності такого пропуску позивач до суду не звертався. Таким чином [PERSON] пропущено передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України строк подання позову до суду, оскільки останній звернувся до суду лише 17.04.2018 року. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому суд враховує позицію Європейського суду з прав людини висловлену у п.29 Рішення від 09.12.1994р. у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) у якому суд зазначив, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі вищенаведеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, а тому до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed