Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

На розгляд суду пред`явлено вказану заяву, в якій [PERSON] просить встановити факт смерті її матері [PERSON] , померлої [INFO] в м.Макіївка Донецької області, а також факт смерті її чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] в м.Макіївка Донецької області. Заявлені вимоги обґрунтовані наступним. [INFO] в м.Макіївка померла мати заявника [PERSON] , а [INFO] в м.Макіївка помер її чоловік - [PERSON] , про що було видано лікарські свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті. Заявник зазначає, що такі документи, на підставі яких вона отримала свідоцтва про смерть, не відповідають вимогам законодавства України, оскільки видані на тимчасово окупованій території України. Встановлення факту смерті матері та чоловіка необхідно заявнику для отримання свідоцтва про їх смерть українського зразка. Розгляд справи призначено в порядку окремого провадження, що узгоджується з ч. 7 ст. 19, ст. 293 ЦПК України (а.с.23). Заявник [PERSON] за змістом поданої заяви просила розглянути справу без її участі, заявлені вимоги підтримала (а.с.21). Заінтересована особа - Покровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, правом участі в судовому засіданні не скористалась. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, доходить наступних висновків. Судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини. Заявник [PERSON] - [INFO] , є громадянкою України, місце її проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце її проживання/перебування за даними довідки від 31.01.2022 року №1427-5000426204 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.5-7). Заявник є донькою [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 18.02.1955 року, а.с.8). [PERSON] - [INFO] , громадянка України, місце її проживання було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (паспорт громадянина України, а.с.9). За змістом лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті від 24.08.2021 року, виданих Центром первинної медико-санітарної допомоги №5 м.Макіївка Міністерства охорони здоров`я «Донецької Народної Республіки», [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , місце смерті - місто Макіївка, причина смерті - хронічна серцево-судинна недостатність, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз (а.с.10). 24.08.2021 року Червоногвардійським відділом запису актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції Міністерства юстиції «Донецької Народної Республіки» видано свідоцтво про смерть [PERSON] серії [NUMBER] , актовий запис №812 (а.с.11). Захоронення [PERSON] здійснено на кладовищі міста Макіївка, що підтверджується виданим ДК «Ритуал» свідоцтвом про захоронення серії [NUMBER] від 25.08.2021 року. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] заявник з 14 липня 2009 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с.15). [PERSON] - [INFO] , громадянин України, місце його проживання було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (паспорт громадянина України, а.с.16). За змістом довідки про причину смерті, виданої 21.06.2016 року до форми №106/у №674 Міським патологоанатомічним бюро м.Макіївки «Донецької Народної Республіки», [PERSON] , 1942 року народження, помер [INFO] , причина смерті - внутрішньомозковий субкортикальний крововилив у тім`яно-скроневу область правої півкулі головного мозку при гіпертонічній хворобі (а.с.17). 12.05.2020 року Червоногвардійським відділом запису актів цивільного стану м.Макіївка Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції «Донецької Народної Республіки» видано свідоцтво про смерть [PERSON] серії [NUMBER] , актовий запис №574, місцем смерті зазначено м.Макіївка (а.с.18). Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» місто Макіївка Донецької області визначено містом, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. За ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України; справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ст.ст.77, 78 ЦПК України). Надаючи оцінку допустимості наданих заявником доказів, а саме документів, виданих на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, суд керується ч. 2 ст.19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» приділено значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, за логікою вказаного рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Інформаційному листі від 15.04.2016 № 9-1130/0/4-16, за якою документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України, отже, суд, як виняток, приймає до уваги дані про смерть (дату, місце), які зазначені у вищенаведених документах, виданих на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що дослідженими у справі доказами доведено факт смерті матері та чоловіка заявника, померлих в м.Макіївка Донецької області 24.08.2021 року та 20.06.2016 року відповідно, та оскільки встановлення відповідного факту необхідно заявнику для отримання реалізації наслідків, передбачених законодавством у зв`язку зі смертю її рідних, заява підлягає задоволенню. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання (п.18). Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Згідно з ч.7 ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення за розглядом справи в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved