Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в розмірі 279000 грн., посилаючись на те, що 05 березня 2012 року він позичив їй 10000 доларів США, зі строком повернення до жовтня 2012 року, на підтвердження чого відповідач склала розписку. Однак зобов`язань за договором не виконала. 30 листопада 2020 року від [PERSON] до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача. 10 грудня 2020 року від [PERSON] надійшла заява про зміну розміру та підстав позовних вимог шляхом викладення позову в новій редакції, в якому суму боргу в розмірі 279000 грн. позивач просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позику надавав відповідачам як подружжю, які проживали однією сім`єю, що свідчить про отримання ними коштів у спільну сумісну власність. 21 листопада 2017 року [PERSON] надав розписку, згідно якої отримав від [PERSON] 30000 доларів США зі строком повернення до 21 листопада 2018 року, з яких 15000 - на розвиток будівельного бізнесу, а 15000 - приймає борг [PERSON] на себе, у зв`язку з чим розписки [PERSON] втрачають силу у зв`язку з реструктуризацією боргу. Заперечуючи проти задоволення позову відповідачка [PERSON] посилається на те, що з 02 березня 2012 року вона була зареєстрована фізичною особою-підприємцем, здійснювала самостійну підприємницьку діяльність з оптової та роздрібної торгівлі одягом і взуттям, дійсно отримала 05 березня 2012 року у борг від [PERSON] на підприємницькі цілі 80500 грн., які в межах строку договору до жовтня 2012 року повертала частинами, про що складались відповідні розписки, які не збереглися. Шлюб з [PERSON] розірвано 05 лютого 1999 року, після чого останній двічі укладав шлюб з іншими особами, хоча й підтримували між собою дружні відносини. Вона не уповноважувала [PERSON] вчиняти від її імені будь які дії щодо її боргових зобов`язань, не укладала з ним договору про переведення її боргу. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач [PERSON] у своєму відзиві, та його представник в судовому засіданні, посилались на те, що дійсно за розпискою від 21 листопада 2017 року відповідач отримав від [PERSON] 15000 доларів США з наміром спільного з ним ведення будівельного бізнесу (будівництво приватних будинків), від якого останній мав би отримати дохід в розмірі 15 тисяч доларів, який за пропозицією останнього, був виражений у формі розписки про переведення боргу [PERSON] , однак фактично розписка не пов`язувалась з будь-якими борговими зобов`язаннями [PERSON] . Від представника позивача надійшла заява в якій він просить розгляд справи провести без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник відповідачів також надав заяву про розгляд справи без його участі та без участі відповідачів, у задоволенні позову просить відмовити з підстав, викладених у відзивах на позов та поясненнях. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно розписки, датованої 05 березня 2012 року та виконаної від імені [PERSON] , остання отримала від [PERSON] грошові кошти (дослівно за текстом) «…в сумме 10000 (десять тысяч дол.США) или в гривнах 8,05 это будут 80500 грн. (восемьдесят тысяч пятьсот грн.) на срок до октября 2012 года», зі сплатою 3% в місяць (а.с.8). Згідно ст.533 ЦК грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язані визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зміст розписки не містить однозначних умов щодо валюти, в якій отримувалась позика, та щодо порядку визначення курсу валют на день платежу. А саме, змістом розписки в рівній мірі допускається як отримання боргу в іноземній валюті, так і в національній валюті, а також можна припустити, що умовою договору було повернення позики в гривні за курсом 8,05 грн. за один долар США. Оскільки рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а відповідачка визнає отримання нею коштів в сумі 80500 грн., а не 10000 доларів США, то за таких обставин суд доходить висновку, що доведеним є зобов`язання [PERSON] з повернення 80500 грн. з виплатою 3% на місяць зі строком повернення до жовтня 2012 року. Позивач не заявляв вимог про стягнення відсотків за користування позикою, а відтак в межах заявлених вимог підлягали би задоволенню вимоги про стягнення з відповідачки лише 80500 грн., оскільки відповідачкою не надано належних та допустимих доказів виконання нею зобов`язань за договором позики. Однак відповідачка 30 листопада 2020 року подала до суду письмову заяву про застосування строків позовної давності до всіх позовних вимог позивача. Згідно ст.257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом наданої позивачем розписки початком перебігу строку позовної давності є 01 жовтня 2012 року, а відтак трирічний строк позовної давності скінчився 01 жовтня 2015 року. Згідно ст.267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивачем не надано суду доказів поважності причин пропущення позовної давності. Відтак у задоволені позовних вимог про стягнення з відповідачки [PERSON] 80500 грн. слід відмовити у зв`язку з закінченням строку позовної давності. З аналізу положень статей 256, 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Аналогічний правовий висновок, висловлений у постановах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16, від 22 березня 2017 року у справі №6-43цс17. Відтак у задоволенні решти позовних вимог до [PERSON] слід відмовити за їх недоведеністю. В розписці, датованій 21 листопада 2017 року та виконаній від імені [PERSON] , зазначено, що останній позичив у [PERSON] 30000 доларів США зі строком повернення до 21 листопада 2018 року, із яких 15000 - на розвиток бізнесу з будівництва, а 15000 - прийняв борг [PERSON] на себе. В зазначеній розписці також зазначено, що розписки [PERSON] , написані [PERSON] раніше, втрачають силу у зв`язку з реструктуризацією боргу. Як слідує зі змісту позову та пояснень представника позивача в суді, вказана розписка надана позивачем на підтвердження позовних вимог про стягнення боргу в розмірі 279000 грн., підставою якого є боргові зобов`язання за розпискою [PERSON] від 05 березня 2012 року. Оцінюючи вказаний доказ з точки зору того, чи не свідчить він про переривання строку позовної давності за вимогами до [PERSON] , суд виходить з наступного. Зазначене в розписці отримання [PERSON] позики в розмірі 15000 доларів США на розвиток бізнесу з будівництва не є підставою позову по даній справі, а стягнення вказаної суми не є предметом спору по даній справі. В контексті позовних вимог має значення частина вказаної розписки, в якій зазначено про те, що [PERSON] приймає борг [PERSON] в розмірі 15000 доларів США на себе, у зв`язку з чим розписки останньої, написані [PERSON] раніше, втрачають силу. Згідно наданої [PERSON] копії свідоцтва від 05 лютого 1999 року, його шлюб з [PERSON] розірвано 05 лютого 1999 року (а.с.58). Відповідні відомості про розірвання шлюбу містяться і в копії паспорту [PERSON] , яка додана позивачем до уточненого позову (а.с.43). Отже, доводи позивача, що позику в березні 2012 року він надав відповідачам як подружжю спростовуються вказаними документами. Пояснення відповідачки, викладені нею у відзиві, про те, що з 02 березня 2012 року вона зареєстрована фізичною особою-підприємцем підтверджуються наданими відомостями є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Позивачем не спростовані доводи відповідачки про те, що кошти за договором позики вона отримала для підприємницької мети. Позивачем не надано доказів, які б свідчили про спільні зобов`язання відповідачів за договором позики від 05 березня 2012 року. За змістом ч.1 ст.264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. За змістом вказаної норми закону такі дії мають бути вчинені лише боржником чи від його імені належно уповноваженою особою. Оскільки позивачем не надано доказів того, що [PERSON] діяв в якості представника [PERSON] та є особисто зобов`язаним за договором позики від 05 березня 2012 року, то надана позивачем розписка від 21 листопада 2017 року від імені [PERSON] не свідчить про переривання строку позовної давності за вимогами до [PERSON] . Оцінюючи зазначену розписку з точки зору того, чи підтверджує вона заміну боржника у зобов`язані, суд виходить з наступного. Згідно ст.520 ЦК боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. У відповідності до ст.521 ЦК форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 ЦК. Згідно ст.1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі,якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Верховним Судом в постанові від 25.04.2018 року у справі №667/933/14-ц викладено правовий висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах наступного змісту: «Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником. Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення двостороннього правочину між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Відповідно для переведення боргу, з урахуванням суми позики, необхідним є укладення в письмовій формі договору між новим та первісним боржниками про переведення боргу. Суди встановили, що позивач такого письмового договору між новим та первісним боржниками про переведення боргу суду не надав. Відповідно, розписка не може бути кваліфікована як договір про переведення боргу. Таким чином, неправильними є висновки судів про те, що відбулося переведення боргу з. Аналогічний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладено в постанові Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі №484/4076/14-ц. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зазначення в розписці від 21 листопада 2017 року про те, що [PERSON] приймає на себе борг [PERSON] в сумі 15000 доларів саме по собі не породжує правових наслідків для [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення договору між [PERSON] та [PERSON] про переведення боргу за договором позики від 05.03.2012 року. Крім того, згідно ст.638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного видку, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Предметом договору з переведення боргу є перехід зобов`язань за первісним договором позики, тому мало б бути визначено зобов`язання за яким договором переводяться на нового боржника, сторони основного договору, сума позики за основним договором, строк її повернення тощо. Розписка від 21 листопада 2017 року таких умов не містить. Більш того, зазначення в розписці суми боргу в розмірі 15000 доларів США не відповідає змісту розписки від 05 березня 20212 року в частині суми боргу. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів вчинення правочину з переведення боргу, то з цих підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги до [PERSON] .

Outcome: dismissed