Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

Стислий виклад позиції заявника та її представника Заявник [PERSON] (далі-заявник) звернулась до Харківського районного суду Харківської області із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України. В заяві просить суд встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , громадянки України, уродженки с. Млинище Житомирського району Житомирської області на тимчасово окупованій території Криму та міста Савастополь у м. Севастополь, яка настала [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилалась на те, що її бабуся [PERSON] померла [INFO] на тимчасово окупованій території Криму та міста Савастополь у м. Севастополь. Смерть настала внаслідок уточненої форми легенево-серцевої недостатності, атеросклеротичної хвороби серця. Отримати свідоцтво про смерть встановленого зразка є неможливим через відсутність лікарського свідоцтва про смерть встановленого зразка визначеного законодавством України. У зв`язку з чим у заявника виникла необхідність встановлення факту смерті у судовому порядку для проведення державної реєстрації смерті бабусі. Рух справи 04 лютого 2022 року до Харківського районного суду Харківської області надійшла заява [PERSON] про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 04 лютого 2022 року провадження у справі було відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку окремого провадження. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до канцелярії суду заяву, в якій просила розглядати справи за її відсутності. В судове засідання представник заінтересованої особи не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Встановлені фактичні обставини справи, застосовані норми права та мотиви суду Статтею 15 Цивільного кодексу України(далі ЦК України)\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У\~статті 129 Конституції України\~закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до частини 7\~статті 19 Цивільного процесуального кодексу України(далі -ЦПК\~України)окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Особливості розгляду справ окремого провадження встановлено\~Розділом ІV ЦПК України. Відповідно до частини 1\~статті 293\~ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно пункту 5 частини 2 статті \~293\~та частини 2 статті\~315 ЦПК України\~суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення визначено в\~статті 315 ЦПК України. Стаття 317 ЦПК України регулює особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Відповідно до частини 1, 2 статті 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Згідно роз`яснень, викладених в пунктах 1, 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. В пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №5 «Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення», роз`яснено, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, вирішується судом з урахуванням загальних положень цивільного процессуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 77, 78 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до\~Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15 квітня 2014 року\~місце смерті [PERSON] Автономна респуліка Крим є тимчасово окупованою територією України. Таким чином, зазначене місце смерті, а саме: м. Севастополь АР Крим є територією, що не підконтрольна державній владі України. Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Порядок встановлення факту смерті та її причин, встановлений Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Інструкцією щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма № 1 Об/о), затвердженою наказом МОЗ України від 08 серпня 2006 року № 545. Відповідно до частини 2 статті 2 вищевказаного закону смерть підлягає державній реєстрації. Частиною 1 статті 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. За заявами громадян України, які переселилися з тимчасово окупованої території України, державну реєстрацію актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання здійснюють відділи державної реєстрації актів цивільного стану за місцем звернення заявника. Одночасно статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-УІІ від 20 жовтня 2014 року передбачає, що внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Підставою для проведення державної реєстрації смерті є лікарське свідоцтво про смерть (за формою № 106/о) або фельдшерська довідка про смерть (за формою № 106-1/о) та інше, що видаються закладами охорони здоров`я. У судовому засіданні судом встановлено, що [PERSON] є онукою [PERSON] . Згідно лікарського свідоцтва про смерть серії 67 №030459 від 25 червня 2019 року (а.с. 5) вбачається, що [PERSON] померла внаслідок інших уточнених форм легенево-серцевої недостатності, атеросклеротичної хвороби серця. Факт смерті заявник підтверджує свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 25 червня 2019 року, що видане відділом запису актів цивільного стану Нахимівського району міса Севастополя Управління РАГС міста Севастополя (а.с. 8). Встановлення факту смерті необхідно заявниці для отримання свідоцтва про смерть згідно з вимогами чинного законодавства України. Таким чином, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів суд їх враховує оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території істотно обмежені. На підставі викладеного суд дійшов висновку що заява про встановлення факту смерті особи в певний час є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до частини 7\~статті 294 ЦПК України\~при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах держаної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є підставою для одержання зазначених документів.

Outcome: approved