Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

В травні 2021 р. [PERSON] (позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Шевченківського району» м. Києва (відповідач), третя особа: [PERSON] , в якому згідно уточненої заяви просив суд стягнути з відповідача 55255,00 грн у відшкодування матеріальної шкоди, 7000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, 2500,00 грн витрат за виготовлення звіту та судові витрати. Позовні вимоги вмотивовані тим, що [PERSON] , 03.03.2020 року об 11 год. 15 хв. за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська, 122/1, керуючи транспортним засобом «ГАЗ 33023», д.н.з. [NUMBER] , при перестроюванні не надав дорогу транспортному засобу «Volkswagen Golf», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в тій смузі, на яку він мав намір перестроїтись та здійснив зіткнення з ним, в результаті чого обидва транспортні засоби отримали механічні ушкодження, чим порушив вимоги п.10.3 ПДР України. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 22.01.2021 р. у справі №758/3635/20 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст.124 КУпАП - закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ч.2 ст.38 КУпАП. Під час проведення огляду транспортного засобу «Volkswagen Golf», д.н.з. [NUMBER] , було складено звіт №1604 від 23.04.2020 р., зафіксовано пошкодження автомобіля та визначено попередній розмір завданого збитку в сумі 83909,81 грн. За виготовлення звіту позивачем було сплачено 2500,00 грн. Вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. [NUMBER] , склала 55255,00 грн. Крім цього, діями відповідача позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в порушені звичного способу життя, необхідності відновлення транспортного засобу. Моральну шкоду оцінює в 7000,00 грн. Автомобіль «ГАЗ 33023», д.н.з. [NUMBER] , належить Комунальному підприємству «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Шевченківського району» м. Києва, [PERSON] на час ДТП працював у відповідача та виконував свої трудові (службові) обов`язки. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] на час ДТП не була застрахована, що стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов представник відповідача заперечив щодо задоволення позову, зазначив, що моральна шкода позивачем не обґрунтована, її розмір не доведено належними доказами. Вважають, що причинно-наслідковий зв`язок між ДТП, яка сталась 03.03.2020 р., та діями Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Шевченківського району» м. Києва відсутня. У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що відповідач відповідає за шкоду, завдану їхнім працівником - [PERSON] під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Моральну шкоду вважає обґрунтованою, пов`язаною з моральними та фізичними стражданнями від обставин ДТП. Ухвалою судді від 14.05.2021 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання Ухвалою суду від 01.11.2021 р. позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків, які були усунуті. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій вказав, що позов підтримує, просить його задовольнити. Відповідач та третя особа в судове засіданні своїх представників не направили, але про дату і час розгляду справи по суті повідомлялись належним чином, причини неявки суд не повідомили. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником автомобіля Volkswagen Golf», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] , 03.03.2020 року об 11 год. 15 хв. за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська, 122/1, керуючи транспортним засобом «ГАЗ 33023», д.н.з. [NUMBER] , при перестроюванні не надав дорогу транспортному засобу «Volkswagen Golf», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в тій смузі, на яку він мав намір перестроїтись та здійснив зіткнення з ним, в результаті чого обидва транспортні засоби отримали механічні ушкодження, чим порушив вимоги п.10.3 ПДР України. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 22.01.2021 р. у справі №758/3635/20 провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП відносно [PERSON] - закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст.124 КУпАП - закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ч.2 ст.38 КУпАП. У відповідності до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як вказано у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі №234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Таким чином, вина [PERSON] у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню. Внаслідок вказаного ДТП автомобіль марки «Volkswagen Golf», д.н.з. [NUMBER] , отримав механічні пошкодження, що доведено в судовому засіданні. Згідно звіту СПД [PERSON] про визначення вартості матеріального збитку №1604 від 23.04.2020 р. вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля марки «Volkswagen Golf», д.н.з. [NUMBER] , становить 83909,81 грн. Вартість фактичних витрат на відновлювальний ремонт автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. [NUMBER] , складає 55255,00 грн, що підтверджується актом здачі-прийняття робіт (наданих) послуг від 17.12.2020 р., квитанцією до прибуткового касового ордера №1251 від 21.12.2020 . Обставини вчинення ДТП, розмір збитків відповідачем не спростовані, а тому немає підстав для не врахування цього письмового доказу при ухваленні рішення у справі. Встановлено, що цивільно-правова відповідальність третьої особи станом на час ДТП - 03.03.2020 р. за керування транспортним засобом «ГАЗ 33023», д.н.з. [NUMBER] , застрахована не була, 03.03.2020 р. була винесена постанова серії ЕАК №2190811, накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 425,00 грн. З огляду на викладе до вказаних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми ЦК України про відшкодування шкоди. Відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим права фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України). Згідно ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За умовами ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків. Ст.1172 ЦК України чітко встановлено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою під час виконання трудових обов`язків. Це є одним з випадків, коли суб`єктом деліктної відповідальності є юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Тобто особливістю цих зобов`язань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати. У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи-підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обов`язків. Покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за наведеною нормою права пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов`язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня. Таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 28.11.2018 р. у справі № 490/3471/16-ц. Як вказано в п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК). Винна особа у ДТП [PERSON] на час ДТП перебував у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Шевченківського району» м. Києва. Вказана обставина підтверджується постановою Подільського районного суду м. Києва від 22.01.2021 р. у справі №758/3635/20, протоколом про адміністративне правопорушення від 08.12.2020 р., поясненням [PERSON] . Крім цього, вказана обставина не заперечується самим відповідачем, який в поясненнях зазначив, що станом на 03.03.2020 р. [PERSON] перебував в трудових відносинах з КП ШЕУ Шевченківського району та працював на посаді водія. На досудову вимогу про стягнення шкоди відповідач не відреагував. Таким чином, за шкоду, завдану власнику автомобіля Volkswagen Golf», д.н.з. [NUMBER] , відповідно до вимог законодавства має нести Комунальне підприємство «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Шевченківського району» м. Києва як роботодавець винної у ДТП особи, оскільки стягнення коштів з винної особи у даному випадку не допускається. Також, вказана шкода підлягає відшкодування саме на користь власника автомобіля [PERSON] як особі, якій заподіяно шкоду у розмірі 55255,00 грн. Щодо вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18), та у постановах Верховного Суду: від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц (провадження № 61-17948св19), від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц (провадження № 61-31268св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц (провадження № 61-11969св18). Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). Безумовно, внаслідок ДТП, позивачу було завдано душевних страждань та переживань. Між тим, позивачем не в повній мірі обґрунтовано розмір моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Обґрунтовуючи свої вимоги в частині заподіяння моральної шкоди позивач посилався на те що, у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, останній був позбавлений можливості вільно користуватися своїм транспортним засобом, було порушено звичайний спосіб життя. Так, згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»). Суд, враховуючи обставини справи, виходячи з засад розумності та справедливості, вважає, що достатнім для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, є стягнення 2000,00 грн. з відповідча. Щодо стягнення витрат на звіт щодо матеріального збитку, за виготовлення якого позивачем було сплачено 2500,00 грн, то суд приймає до уваги висновок Верховного Суду в постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 824/647/19-а, де зазначив, що замовлення експертизи та отримання експертного висновку за ініціативою позивача до звернення до суду не дають підстав для подальшого відшкодування витрат на його підготовку. Крім цього, предметом позову є стягнення фактичних витрат, які поніс позивач на ремонт автомобіля, а не розміру матеріального збитку, визначеного звітом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про можливість стягнення з Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Шевченківського району» м. Києва на користь [PERSON] кошти матеріальної шкоди в розмірі - 55255,00 грн., кошти моральної шкоди в розмірі - 2 000 грн. Стосовно розподілу судових витрат варто вказати наступне. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати, які складаються з судового збору, в розмірі 802,67 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги від 18.11.2017 р., акт надання послуг від 05.05.2021 р. з переліком наданих адвокатом послуг, квитанцію до прибуткового касового ордера від 05.05.2021 р. про сплату 8000,00 грн. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При вирішення питання стягнення витрат на правову допомогу судом враховано вимоги ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, згідно яких у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідачем не подано. В постанові Верховного Суду від 22.11.2019 р. у справі №910/906/18 зазначено, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Відтак, відповідачем у відповідності до цих вимог не доведено необхідності зменшення витрат на правову допомогу. Таким чином, оскільки представником позивача було надано підтвердження фактичної оплати витрат на правничу допомогу, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача 7072,00 грн витрат на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На думку суду, такий розмір витрат є обґрунтованим, враховуючи ціну позову, професійну підготовку представника до розгляду справи та значення даної справи для позивача. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: partial