Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

08.06.2021 до суду надійшла позовна заява [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Зелінський П.Л., в якій, з урахуванням уточнення від 19.07.2021, просив суд визнати заповіт [PERSON] від 02.07.2015, посвідчений секретарем Довжицької сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 35 щодо земельної ділянки із кадастровим номером 6322686500:01:003:0269 загальною площею 2,956 га, недійсним. Також просив визнати дії Золочівської селищної ради щодо посвідчення заповіту незаконними. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] за життя складено два заповіти, один з яких на племінника [PERSON] , а другий на [PERSON] . 02.07.2015 [PERSON] складено заповіт щодо земельної ділянки розміром 2,956 га, кадастровий номер 6322686500:01:003:0269 на ім`я [PERSON] . Зазначена земельна ділянка перебуває в орендному користуванні СТОВ «Сівелір-Агро», кінцевим бенефіціарним власником якої, в тому числі, є [PERSON] . Укладення договору оренди земельної ділянки та подальша її оренда - це всі відносини, які пов`язували спадкодавця [PERSON] та [PERSON] , даний факт визнаний представником [PERSON] у справі №622/1003/20 в судовому засіданні. Тобто [PERSON] , який є родичем померлої [PERSON] , не здійснював за нею догляд, не підтримуючи жодних відносин із померлою, за її життя, фактично був чужою людиною, зберігав оригінали правовстановлюючих документів на землю та отримав спадок. Орендну плату, по наявній інформації, за користування земельною ділянкою із кадастровим номером 6322686500:01:003:0269 [PERSON] не отримувала. Спілкуючись із сусідами тітки, [PERSON] стало відомо, що остання продала свою земельну ділянку СТОВ «Сівелір-Агро», оформлення документів з їх сторони здійснював [PERSON] . Сторони заповіту насправді вчинили договір купівлі-продажу земельної ділянки, а тому саме положеннями щодо договорів купівлі-продажу повинні регулюватися дані правовідносини та іншими пов`язаними нормативно-правовими актами. Таким чином, на час посвідчення заповіту, укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення не представлялося можливим, натомість [PERSON] та [PERSON] досягли згоди та оформили правовідносини шляхом посвідчення заповіту. З урахуванням наведеного вважає односторонній правочин - заповіт від 02.07.2015, удаваним, оскільки сторони фактично мали намір укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки. Дані обставини підтверджуються поясненнями свідків. Виданий спадкодавцем [PERSON] на ім`я [PERSON] заповіт посвідчений з порушенням закону. Так, спадкодавець [PERSON] проживала в с.Малі Феськи, а заповіт посвідчений секретарем Довжицької сільської ради. Наведена обставина свідчить про те, що орган місцевого самоврядування, який хоч і має повноваження для посвідчення заповіту, але зробив це за межами своїх повноважень, так як порушив принцип територіальності. Довжицька сільська рада, намагаючись надати легітимності своїм діям, у заповіті зазначила невірне місце проживання спадкодавця як с.Пролетар. Наведена обставина в сукупності із відсутністю в матеріалах спадкової справи копії паспорту [PERSON] можуть свідчити про те, що секретарем сільської ради не встановлено та/або не перевірено особу спадкодавця. Орган місцевого самоврядування може посвідчити заповіт тільки жителів даного населеного пункту. З огляду на викладене та враховуючи той факт, що органом місцевого самоврядування не вчинено всіх дій, передбачених законом при посвідченні заповіту, та вчинено дані дії із порушенням закону, вважає їх незаконними. У відзиві на позовну заяву представник відповідача Золочівської селищної ради просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з тих підстав, що законом не встановлено мотиви для такого розпорядження як заповіт, обов`язковість перебування у дружніх чи родинних відносинах, та обов`язок нотаріуса перевіряти ці обставини. Статтею 37 Закону України «Про нотаріат» повноваження щодо вчинення окремих нотаріальних дій (в тому числі посвідчення заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріуса делеговано уповноваженим особам органів місцевого самоврядування. Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затверджено наказом Міністерства юстиції України №3306/5 від 11.11.2011. Відповідно до п. 2.5 вказаного порядку під час посвідчення заповіту та засвідчення справжності підпису на документах визначається обсяг цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, встановленому статтею 44 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до частин 10-13 статті 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Підстави, що викликають сумніви щодо дотримання уповноваженою особою визначеної процедури відсутні, встановлення та перевірка особи підтверджена даними реєстру для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування, де зазначено паспорті дані спадкодавця. Позивач припускає, що обставини невідповідності зареєстрованого місця проживання спадкодавця можуть свідчити про фальсифікацію при посвідченні заповіту. Вказаний аргумент суперечить приписам частини 6 статті 81 ЦПК України. Відповідно до положень ст.131 нотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса. Нотаріальні округи визначаються відповідно до адміністративно-територіального устрою України. У містах з районним поділом округом діяльності нотаріуса є вся територія міста. У разі зміни адміністративно-територіального поділу України, в результаті якого розташування робочого місця (контори) приватного нотаріуса увійшло до іншого нотаріального округу, нотаріальна діяльність відповідних нотаріусів повинна бути зареєстрована в цьому нотаріальному окрузі. Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках передбачених цим Законом. У вказаній нормі зазначається саме про обов`язок нотаріуса діяти лише на певній території (окрузі), при цьому обмеження щодо посвідчення заповіту в залежності від зареєстрованого місця проживання особи-заповідача не встановлені. «Принцип територіальності» не порушувався. Відповідно до частини 1 статті 41 Закону України «Про нотаріат» нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 71-73, 85 і 103 цього Закону, та в інших випадках, передбачених законодавством України. Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» (Відомості Верховної Ради, 2016, №24) селище Пролетар Золочівського району Харківської області перейменовано на селище Малі Феськи. На момент посвідчення заповіту населений пункт носив назву саме «Пролетар». Логічним та відомим є той факт, що події смерті спадкодавця та перейменування населених пунктів відбулися після складення заповіту, а тому зміна даних про зареєстроване місце проживання особи (без фактичної зміни місця проживання) є узгодженими між собою. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] адвокат Чайковська А.В. заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з тих підстав, що у позовній заяві оскаржується дійсність заповіту з декількох підстав. Позивач одночасно вважає укладений заповіт удаваним правочином та таким, що посвідчений з порушенням законодавства. [PERSON] договори оренди з померлою [PERSON] не укладав та орендну плату не виплачував. Зазначене підтверджується рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 02.03.2021 у справі №622/1003/20. Як зазначається у позовній заяві, земельна ділянка знаходиться в орендному користуванні СТОВ «Сівелір-Агро». Однак, перебування відповідача одним із кінцевих бенефіціарів СТОВ «Сівелір-Агро», не може ототожнювати його з юридичною особою. Крім того, відповідач не є на даний час та не був на час складання заповіту керівником вказаної юридичної особи. Вбачається, що правовідносини щодо обов`язку виплати орендної плати чи відсутності такого обов`язку СТОВ «Сівелір-Агро» перед [PERSON] є не доведеними та не можуть слугувати доказом удаваності заповіту. На думку позивача, сторони заповіту насправді вчинили договір купівлі-продажу земельної ділянки, у зв`язку з чим правовідносини повинні регулюватися положеннями щодо договорів купівлі-продажу. Таким чином, на відміну від заповіту покупець зобов`язаний сплатити за договором купівлі-продажу певну грошову суму та до покупця переходить право власності з моменту передання майна. Однак, жодних грошових коштів за земельну ділянку відповідач [PERSON] не сплачував та сплачувати не мав намір; з моменту посвідчення заповіту у 2015 році [PERSON] самостійно здійснювала право власності на земельну ділянку, зокрема здавала в оренду земельну ділянку юридичній особі; безпосередньо з відповідачем жодних договорів оренди чи інших договорів [PERSON] не укладала. Таким чином, вбачається відсутність підстав вважати оскаржуваний заповіт удаваним правочином. У судовому рішенні у справі №622/1003/20 судом було встановлено, що [PERSON] був необізнаний про наявність заповіту, складеного на його користь, як передбачено інструкцією, нотаріусом останньому не повідомлено про наявність заповіту, оголошення подано до виявлення заповіту, а відповідачем не доведено про обізнаність [PERSON] щодо існування на його користь заповіту. Таким чином, необізнаність відповідача про наявність заповіту, також виключає підстави для визнання оскаржуваного заповіту удаваним правочином. Так як при укладенні договору купівлі-продажу обидві сторони мають бути присутніми та вчинити відповідні дії. Натомість посвідчення заповіту не вимагає при його посвідченні присутності інших сторін, крім спадкодавця. Якщо нотаріус посвідчив заповіт особи не в межах свого нотаріального округу, це не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та можуть вплинути на дійсність заповіту. Норма про необхідність додержуватися нотаріусом свого нотаріального округу не містить негативних наслідків порушень. Тому негативні наслідки і не можуть застосовуватися, а тим більше впливати на чинність посвідченого нотаріусом правочину. Визнання заповіту недійсним із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій ст.1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як недійсного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю. Формальне визнання заповіту недійсним та розуміння наслідків його недійсності як порушення норми нотаріального законодавства про додержання вимог щодо діяльності нотаріусів у межах свого нотаріального округу позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, право мирного володіння своїм майном. Має місце юридична необґрунтованість визнання заповіту недійсним або нікчемним (як складеного з порушенням вимог щодо його посвідчення) лише в разі його посвідчення нотаріусом за межами нотаріального округу (чи відповідальною посадовою особою органу місцевого самоврядування за межами адміністративно-територіальної одиниці). За відсутності норми, якою би передбачався такий негативний наслідок, не має підстав для визнання заповіту недійсним. Перевага має віддаватися волі заповідача, яку він висловив вільно й усвідомлено. На підставі викладеного вбачається необґрунтованість позиції позивача щодо незаконності дій при посвідченні заповіту. Крім того, вбачається, що доводи про удаваність заповіту суперечать доводам про незаконність дій органів місцевого самоврядування. Крім цього, місце проживання спадкодавця зазначене в заповіті вірно, оскільки відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19.05.2016 року постановлено перейменувати, зокрема, населений пункт у Харківській області - селище Пролетар Золочівського району на селище Малі Феськи. Крім того, позивачем не надано жодних підтверджень здійснення витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим відсутні підстави для їх стягнення. Ухвалою судді від 20.08.2021 року провадження по справі відкрито в загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання за участю сторін. Витребувано додаткові докази. 10.09.2021 надійшов відзив на позовну заяву від Золочівської селищної ради Харківської області, з підтвердженням направлення його копії іншим учасникам справи. 10.09.2021 надійшла витребувана копія договору оренди землі 3356 від 30.03.2015 року, укладеного між СТОВ «Сівелір-Агро» та [PERSON] 13.09.2021 від приватного нотаріуса Кійко Н.Г. до суду надійшли копії матеріалів спадкової справи №15/2020 до майна померлої [INFO] [PERSON] 14.09.2021 надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача адвоката Чайковської А.В., з підтвердженням направлення його копії іншим учасникам справи. Ухвалою суду від 04.11.2021 підготовчий розгляд справи закрито, справу призначено до розгляду в судовому засіданні, вирішено питання про допит свідків. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов з підстав, викладених у ньому. Земельна ділянка бабусі була успадкована його тіткою [PERSON] , яка померла, та при житті зловживала спиртними напоями. [PERSON] 3-4 роки тому повідомила, що мала борг у магазині та їздила в с. Довжик із власником магазина для написання чогось, за що отримала 12 тисяч гривень, 10 тисяч з яких забрали в рахунок боргу. Більше нічого не повідомила. Про написання заповіту нічого не повідомляла, що підписувала не зрозуміла. В минулому році зателефонував « [PERSON] » і сказав, що було надано 40 тисяч гривень і пропонував ще 10 тисяч гривень за написання відмови від землі. «[PERSON]» є директором на даний час тієї людини, яка відвозила тітку щось написати. Пай [PERSON] перебував в оренді у «[PERSON]». Вважав, що дали 12000,00 грн. наперед орендної плати. У тітки було 2 земельних ділянки, одна спірна, заповіт на яку оскаржується, а інша була заповідана із квартирою йому у 2018 році. Про існування другої земельної ділянки він не знав. Не знає, чим Золочівська селищна рада порушила його права. В судовому засіданні представник позивача адвокат Зелінський П.Л. підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у ньому. Удаваний правочин був укладений як договір купівлі-продажу - що підтверджується показаннями свідків. [PERSON] є кінцевим бенефіціарним власником СТОВ «Сівелір Агро» і можна припустити, що СТОВ «Сівелір Агро» використовувало у господарській діяльності цю земельну ділянку. Золочівська селищна рада порушила права позивача незаконним посвідченням заповіту. А саме, не за місцем вчинення нотаріальних дій, оскільки Довжицька сільська рада вчинила нотаріальну дію в с.Довжик - не за місцем розташування майна або реєстрації особи. Сукупність норм свідчить про порушення ЗУ «Про нотаріат» та Положення про вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування. Відсутність в матеріалах нотаріальнї справи по посвідченню заповіту копії паспорта свідчить про те, що фактично в особі не пересвідчувалися і місце реєстрації не зазначено. Цим порушено порядок посвідчення заповіту. Цими діями порушено права [PERSON] , який мав об`єктивні сподівання, що він є єдиним спадкоємцем, але з`ясувалося не одразу, що є ще спадкоємець. Сторони приховали дійсний намір вчинити правочин купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки на це була заборона. Щоб уникнути з`ясування дійсної волі заповідача та нерозголошення цього - було вчинено заповіт в іншій сільській раді, куди до того ж [PERSON] не могла дістатися без допомоги « [PERSON] », який працює з [PERSON] .. Представник відповідача [PERSON] адвокат Чайковська А.В. заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Пояснила, що рішенням Золочівського районного суду Харківської області по справі №622/1003/20 зафіксовані відносини відповідача із померлою. Жодних договірних відносин по купівлі-продажу спірної земельної ділянки не було. Неможливо ототожнювати підприємство з його керівником. При укладенні договору купівлі-продажу мають бути присутні обидві особи, а [PERSON] не знав про існування заповіту і звертався до суду із позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Удаваний правочин передбачає свідоме волевиявлення особи на його укладення. Також доказів оплатності немає. Якщо б був договір купівлі-продажу, то орендна плата не сплачувалася би вже. Договір купівлі-продажу передбачає необхідність отримання коштів та присутність обох сторін - однак цього не доведено. Свідки не пояснили жодних обставин вчинення правочину. Представник відповідача Золочівської селищної ради Харківської області в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив справу розглядати за його відсутності. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що 02.07.2015 була секретарем Довжицької сільської ради та посвідчувала заповіт [PERSON] . Остання прийшла із документами, сказала, що хоче скласти заповіт, сумнівів у вільності волевиявлення, у дієздатності не було, особу перевірено за документом - паспортом, рнокпп. Зареєстрована [PERSON] була в іншому населеному пункті. На питання чому звернулася до них [PERSON] повідомила, що секретар Феськівської сільської ради у відпустці. Як і з ким приїхала [PERSON] в с.Довжик їй невідомо. Між с.Феськи і с. Довжиком невелика відстань, можна дістатися і пішки, і електричкою, і автомобілем. Оплата за вчинення нотаріальної дії здійснюється на пошті, яка в одному приміщенні із сільською радою, куди дістатися можна навіть не виходячи із будівлі. При вчиненні нотаріальних дій вона звичайно вимагає надати паспорт або його копію, рнокпп особи, якій заповідається майно. Копії документів заповідача ніколи не залишалися в справі, [PERSON] була одна при складенні заповіту. Причини складення саме такого заповіту їй невідомі. Заповіт [PERSON] читала, розписалася у двох примірниках, книзі. Заповіт посвідчувався в робочий час, коли працювала пошта. [PERSON] було роз`яснено наслідки укладення заповіту, його правова природа, що він не свідчить про перехід права власності, його можна переробляти. Заборони на посвідчення заповітів із особами, які зареєстровані не за місцем діяльності сільської ради, не існувало. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] вона знала, вона проживала недалеко від неї в с. Феськи. [PERSON] вживала алкогольні напої, які придбавала в магазині. Незадовго до смерті [PERSON] казала, що мала в тому магазині борг та що у неї «Гранд» забрав землю, вона щось підписала, син власниці магазину відвозив її кудись та дали 2 тисячі гривень. Що і де підписувала [PERSON] їй невідомо. Особисто вона нічого не бачила, документи їй не показували. Хто такий [PERSON] вона не знає. У [PERSON] було дві земельних ділянки. Про земельну ділянку і про отримання коштів за землю їй нічого не відомо, але коштів у [PERSON] ніколи не було. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона була подругою [PERSON] , проживали поруч. Останні роки життя [PERSON] зловживала алкогольними напоями. У [PERSON] було дві земельних ділянки, одна матері, друга її. Земельні ділянки не були в оренді, про використання їх їй не відомо. В магазинах [PERSON] брала продукти в борг до 10000,00 грн., за який розрахувалася однією земельною ділянкою, про що розповідала їй. Їй невідомо яким чином оформлювалося це і де, ніяких документів вона не бачила. Розраховувалася з « [PERSON] » власницею магазину, сином якої є особа на ім`я « [PERSON] ». Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом статей 12, 81, 89, 263 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори Тихоновою Н.П. 28.08.2012, спадкоємицею зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , померлої [INFO] , є її донька - [PERSON] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається із: земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,9560 гектарів в межах згідно з планом, що розташована на території Феськівської сільської ради Золочівського району Харківської області та належала померлій на підставі Державного акту ХР №084310 на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі розпорядження Золочівської райдержадміністрації Харківської області від 21.04.2004 року №150 та зареєстровано у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №312 від 30.06.2004 року, кадастровий номер 6322686500:01:003:0269. Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №1746 (том 1 а.с.8-10). [INFO] в селищі Малі Феськи Золочівського району Харківської області померла [PERSON] , про що Виконавчим комітетом Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області видано відповідне Свідоцтво про смерть серія [NUMBER] (том 1 а.с.62). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №37114310 від 05.05.2015 [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 1746, виданого 28.08.2012, на праві приватної власності належить земельна ділянка на території Феськівської сільської ради Золочівського району Харківської області кадастровий №6322686500:01:003:0269 (том 1 а.с.9, 228-229). Відповідно до Договору оренди землі №356 від 30.03.2015, земельна ділянка кадастровий номер 6322686500:01:003:0269 перебуває в оренді у СТОВ «Сівелір-Агро» строком на 49 років (том 1 а.с.72-78). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 14.08.2020, земельна ділянка кадастровий номер 6322686500:01:003:0270 площею 2,9968 розташована на території Феськівської сільської ради Золочівського району Харківської області, власником якої є [PERSON] , перебуває в оренді на підставі договору оренди землі, б/н від 02.02.2017 (том 1 а.с.11). 02.07.2015 року секретарем Довжицької сільської ради Золочівського району Харківської області Дон Л.М посвідчено заповіт [PERSON] , яка на випадок своєї смерті земельну ділянку в розмірі 2,956 га, розташовану на території Феськівської сільської ради Золочівського району Харківської області, кадастровий номер 6322686500:01:003:0269, що належить їй згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.08.2012 року, заповіла [PERSON] , [INFO] , рнокпп [NUMBER] . Заповіт зареєстровано в реєстрі за №35 (том 1 а.с.85). Згідно копії реєстру для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування під №35 02.07.2015 внесено запис про вчинення нотаріальної дії, а саме, складення і посвідчення заповіту [PERSON] , паспорт серія [NUMBER] , виданий Золочівським РВ УМВС України в Харківській області 08.08.2001, та внесено запис про сплату [PERSON] державного мита (том 1 а.с.86). З матеріалів спадкової справи №15/2020 (том 1 а.с.87-278), заведеної 04.03.2020 приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Харківської області Кійко Н.Г. після померлої [INFO] [PERSON] , вбачається, що [INFO] у віці 63 років в селищі Малі Феськи Золочівського району Харківської області померла [PERSON] , про що 23.09.2019 року складено відповідний актовий запис №34 та Виконавчим комітетом Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області 23.09.2019 видано Свідоцтво про смерть серія [NUMBER] . Згідно довідки Виконавчого комітету Золочівської селищної ради, складеної головним спеціалістом Феськівського старостинського округу Лавріненко М.О. спадкодавець [PERSON] , [INFO] , на день своєї смерті [INFO] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . На момент смерті та протягом шести місяців від дня смерті разом із нею за вказаною адресою ніхто не проживав та не був зареєстрованим. Малолітні та неповнолітні діти, недієздатні чи обмежено дієздатні не зареєстровані та не проживають. 04.03.2020 із заявами про прийняття спадщини після [PERSON] звернувся [PERSON] . Його заяви зареєстровано в Книзі обліку і реєстрації Спадкових справ за №№40, 41. В матеріалах спадкової справи наявний посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Смоляною В.В. заповіт [PERSON] від 01.02.2018 року, яка на випадок своєї смерті заповіла [PERSON] належну їй земельну ділянку, кадастровий номер 6322686500:01:003:0270, що розташована на території Феськівської сільської ради Золочівського району Харківської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,9968 га; право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Пролетар Харківщини», площею 4,15 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належить їй на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ХР №0104012, виданого Золочівською районною державною адміністрацією Харківської області, та квартиру [ADDRESS] . Заповіт зареєстровано в реєстрі за №196. Згідно оголошення в газеті «Урядовий кур`єр» за №47 від 12.03.2020 нотаріусом Кійко Н.Г. розшукуються спадкоємці [PERSON] , 1956 р.н., померлої [INFO] . Можливим спадкоємцям звертатися протягом місяця від публікації за адресою: [ADDRESS] , та вказано мобільні телефони. Також, на запит приватного нотаріуса Кійко Н.Г. від 26.03.2020 в.о. старости Довжицького старостинського округу Коник В.Б. надано копію посвідченого секретарем Довжицької сільської ради Золочівського району Харківської області Дон Л.М. заповіту [PERSON] від 02.07.2015 року, яка на випадок своєї смерті заповіла [PERSON] , [INFO] , рнокпп [NUMBER] земельну ділянку в розмірі 2,956 га, розташовану на території Феськівської сільської ради Золочівського району Харківської області, кадастровий номер 6322686500:01:003:0269, що належить їй згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.08.2012 року, вона. Заповіт зареєстровано в реєстрі за №35. 11.08.2020 до нотаріуса надійшла заява [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим на його користь [PERSON] . 11.08.2020 приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Харківської області Кійко Н.Г. на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Смоляною В.В. 01.02.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №196, видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] є її племінник [PERSON] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з: земельної ділянки площею 2,9968 га, що розташована за адресою: Харківська область, Золочівський район, Феськівська сільська рада, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6322686500:01:003:0270 (т.1 а.с.213). 14.08.2020 приватному нотаріусу Кійко Н.Г. надійшли заяви від [PERSON] , в яких він просить видати Свідоцтво про право на спадщину за заповітом та просить призупинити вчинення нотаріальних дій з оформлення спадщини на земельну ділянку площею 2,956 га, кадастровий номер 6322686500:01:003:0269 після померлої [INFO] [PERSON] у зв`язку з тим, що він має намір звернутися до суду за захистом своїх майнових прав. Постановою приватного нотаріуса Золочівського районного нотаріального округу Харківської області Кійко Н.Г. 14.08.2020 за №327/02-31 [PERSON] відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] з підстав пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 02.03.2021 позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визначено [PERSON] додатковий строк в два місяці з дня набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Рішення набрало законної сили 01.04.2021. вказаним рішенням судом визнано доведеним, що [PERSON] не був обізнаний про складення на його користь 02.07.2015 року [PERSON] заповіту (том 2 а.с.8-13). Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Положеннями статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). У частинах другій та четвертій статті 1236 ЦК України зазначено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Частиною першою статті 209 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до положень частини третьої статті 1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ст.1251 ЦК України, в редакції, чинній на час посвідчення заповіту, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Згідно п.п.5 п.б ч.1 ст.38 Закону України "Про місцеве самоврядування до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження на вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, державна реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад). Згідно п.1.1 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року №3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 р. за №1298/20036, в редакції, чинній станом на дату посвідчення заповіту, перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону "Про нотаріат" . Відповідно до ч.4 ст.1, п.2 ч.1 ст.37, Закону України "Про нотаріат" у населених пунктах, де немає нотаріусів, посвідчення заповітів (крім секретних) вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органу місцевого самоврядування. Згідно з частиною першою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з істотним порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати його складання тощо. Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні істотні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Із матеріалів справи вбачається та було встановлено судом, що [PERSON] склала заповіт від 02 липня 2015 року, який було посвідчено секретарем Довжицької сільської ради Золочівського району Харківської області Дон Л.М. та зареєстровано в реєстрі за №35. За вказаним заповітом [PERSON] заповіла належну їй земельну ділянку в розмірі 2,956 га, розташовану на території Феськівської сільської ради Золочівського району Харківської області, кадастровий номер 6322686500:01:003:0269, що належить їй згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.08.2012 року, вона заповіла [PERSON] , [INFO] , рнокпп [NUMBER] . Такий заповіт було виготовлено за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, підписуючи даний заповіт [PERSON] зазначила в останньому, що заповіт прочитаний вголос і власноручно підписаний нею. Секретар Довжицької сільської ради роз`яснила заповідачу зміст ст.ст. 1241, 1254,1307 ЦК України. Отже, оспорюваний позивачем заповіт відповідає вимогам щодо змісту, форми його складення та порядку його посвідчення. Так, статтею 1233 ЦК України визначено, що заповіт є особистим розпорядженням особи на випадок своєї смерті. Положеннями статті 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Отже, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, правовою метою договору купівлі-продажу є передача власником свого майна у власність іншої особи з отриманням взаємної винагороди, при укладенні договору купівлі-продажу вимагається присутність обох сторін договору та спрямування їх волевиявлення (умисні дії обох сторін) на перехід права власності на майно за умови сплати за нього певної грошової суми, а заповіт вчиняється безоплатно на користь певної особи, при його посвідченні право власності на майно не переходить до особи, на користь якої заповідається майно, присутність цієї особи не вимагається. Зі змісту заповіту вбачається, що [PERSON] заповіла належну їй на праві власності земельну ділянку на користь [PERSON] безоплатно. Належних доказів передачі [PERSON] майна за заповітом [PERSON] лише за умови надання їй грошових коштів матеріали справи не містять та із пояснень свідків не вбачається. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка, обіймаючи посаду секретаря Довжицької сільської ради, посвідчувала спірний заповіт, надала свідчення про те, що при складенні та посвідченні заповіту [PERSON] остання була присутня одноособово, розуміла укладення нею саме заповіту та його правові наслідки, залишення за нею права власності на це майно та можливість скасування заповіту в подальшому, заповідачу було роз`яснено вимоги ст.ст.1241, 1307 ЦК України, прочитано заповіт вголос. В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та позивач [PERSON] надали пояснення, із яких достеменно не вбачається, що [PERSON] дійсно домовилася і уклала 02.07.2015 року із [PERSON] договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, за що отримала від останнього конкретну суму грошових коштів. Твердження позивача про те, що його тітка [PERSON] передала у власність відповідачу майно за заповітом, отримавши матеріальну винагороду, є лише припущеннями, які не підтверджені належними та допустимими доказами у справі та загалом зводяться до незгоди позивача із складеним заповітом на користь відповідача. Отже, позивачем не доведено наявності підстав, які б мали наслідком недійсність заповіту, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Особистий підпис [PERSON] у заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача, й обставини, які вплинули на таке волевиявлення заповідача, судом не встановлені. При цьому, наявність правовідносин із передачі в оренду спірної земельної ділянки між [PERSON] та СТОВ «Сівелір Агро» в особі директора Федорова Ф.П. за договором оренди землі від 30.03.2015 року, зареєстрованого 21.05.2015 року, кінцевим бенефіціарним власником якого, як стверджує позивач, серед інших осіб є [PERSON] , не доводять правомірності позовних вимог. Позивачем також пред`явлено позов до Золочівської селищної ради Харківської області, яка є правонаступником Довжицької сільської ради Харківської області, про визнання незаконними дій Золочівської селищної ради Харківської області при посвідченні 02.07.2015 року заповіту [PERSON] на користь [PERSON] з підстав того, що вказаний заповіт посвідчений з порушеннями Закону. А саме, порушено принцип територіальності, - заповіт посвідчено секретарем Довжицької сільської ради Золочівського району Харківської області не за місцем проживання заповідача [PERSON] , крім того, невірно зазначено населений пункт місця проживання останньої - с.Пролетар замість с.Малі Феськи Золочівського району Харківської області, в матеріалах спадкової справи відсутня копія паспорту заповідача, що в сукупності може свідчити про те, що особу [PERSON] не було встановлено. Відповідно до положень статті 13-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса. Нотаріальні округи визначаються відповідно до адміністративно - територіального устрою України. У містах з районним поділом округом діяльності нотаріуса є вся територія міста. У разі зміни адміністративно - територіального поділу України, в результаті якого розташування робочого місця (контори) приватного нотаріуса увійшло до іншого нотаріального округу, нотаріальна діяльність відповідних нотаріусів повинна бути зареєстрована в цьому нотаріальному окрузі. Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом. У вказаній нормі зазначається саме про обов`язок нотаріуса діяти лише на певній території (окрузі), при цьому обмеження щодо посвідчення заповіту в залежності від зареєстрованого місця проживання особи-заповідача не встановлені. Відповідно до частини 1 статті 41 Закону України «Про нотаріат» нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 71-73, 85 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Отже, законодавством не встановлено обмеження на посвідчення заповіту особи, яка проживає (зареєстрована) в іншому населеному пункті аніж місце розташування органу місцевого самоврядування. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №3306/5 від 11.11.2011 року, під час посвідчення заповіту та засвідчення справжності підпису на документах визначається обсяг цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, встановленому статтею 44 Закону України "Про нотаріат" (пункт 2.5 розділу ІІ). При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності (пункту 1.4 розділу ІІІ). Згідно частин 1-3 статті 44 Закону України "Про нотаріат" під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. Відповідно до частин 10-13 статті 44 Закону України "Про нотаріат" нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2016, № 24, ст.497) селище Пролетар Золочівського району Харківської області перейменовано на селище Малі Феськи (підпункт 16 частини 1). На момент посвідчення заповіту населений пункт носив назву саме «Пролетар». Як було встановлено під час судового розгляду та вказано у заповіті, він складений та посвідчений у приміщенні Довжицької сільської ради Золочівського району Харківської області, особу заповідача було встановлено, цивільну дієздатність перевірено, в заповіті та реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування зазначені дані заповідача відповідно до пред`явленого паспорту, зареєстроване місце проживання [PERSON] вказане відповідно до існуючого на час посвідчення заповіту адміністративно-територіального поділу та найменування населеного пункту. Відсутність копії паспорту в матеріалах нотаріальної справи не тягне за собою нікчемність або недійсність заповіту та не є порушенням законодавства при посвідченні заповіту. Крім того, безпосередньо Золочівською селищною радою Харківської області, її посадовими особами, нотаріальні дії щодо посвідчення заповіту [PERSON] не вчинялися. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, у суду відсутні підстави для визнання заповіту недійсним із заявлених підстав, як удаваного правочину, - договору купівлі-продажу, на підставі ст.ст.203, 235 ЦК України, та визнання дій Золочівської селищної ради Харківської області при посвідченні спірного заповіту незаконними, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу між сторонами понесених у справі судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Разом із тим, відповідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката, як встановлено ч.4 ст.137 ЦПК України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із ч.5 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Так, на підтвердження витрат на правову допомогу відповідачем було надано: попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і очікує понести; протокол узгодження договірної ціни до договору про надання правової допомоги від 06.09.2021; акт наданих послуг договору про надання правової допомоги від 10.09.2021; платіжне доручення від 06.09.2021; договір про надання правової допомоги від 06.09.2021; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги; платіжні доручення від 14.09.2021, 22.10.2021, 04.11.2021, 10.01.2022 та 11.01.2022 на загальну суму 18200,00 грн. Відтак, зважаючи на відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, відсутність будь-яких заперечень з боку позивача, зазначені витрати відповідача на оплату правничої допомоги підлягають відшкодуванню на його користь за рахунок позивача у повному обсязі.

Outcome: approved