Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] у частині покупця, укладений 01 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк О.Б. за реєстровим № 536, перевівши право покупця за цим договором на [PERSON] . Позовні вимоги вмотивовані тим, що 01 жовтня 2014 року між [PERSON] (за договором продавець) та [PERSON] (за договором покупець), було укладено договір купівлі- продажу квартири, відповідно до якого продавець передав у власність покупцю, а покупець прийняла від продавця (купила) чотирьохкімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] . Однак, саме [PERSON] виступив покупцем квартири за адресою вказаною у договорі, сплативши при цьому кошти в розмірі, які визнані продавцем достатніми щодо вартості квартири, а [PERSON] лише формально була вписана в договір як покупець (тобто є фіктивним покупцем). Ухвалою суду від 20.08.2020 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 20.10.2020 року. Ухвалою суду від 27.08.2020 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою суду від 04.09.2020 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою суду від 11.09.2020 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 15.10.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що ніяких домовленостей між нею та позивачем стосовно її статусу як фіктивного покупця не було, та вона укладала спірний договір як повноцінний покупець. 20.10.2020 року у зв`язку з необхідністю витребування доказів, підготовче засідання відкладено на 16.11.2020 року. Протокольною ухвалою судом витребувано анкетні відомості відповідача [PERSON] 16.11.2020 року за клопотанням представника позивача підготовче засідання відкладено на 19.01.2021 року. 19.01.2021 року у підготовчому засіданні оголошено перерву до 23.03.2021 року. 23.03.2021 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 25.05.2021 року. Протокольною ухвалою судом витребувано інформацію щодо оплати [PERSON] у липні 2014 року грошових коштів на погашення кредиту перед АТ «Ощадбанк». 25.05.2021 року у судовому засіданні допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили свою обізнаність в тому, що грошові кошти на придбання квартири по спірному договору надавалися позивачем. Розгляд справи відкладено на 30.06.2021 року. 30.06.2021 року судове засідання відкладене на 03.08.2021 року. 03.08.2021 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] розгляд справи відкладено на 30.08.2021 року. 30.08.2021 року у судовому засіданні допитаний свідок [PERSON] , та допитана у якості свідка [PERSON] , заперечували факту отримання [PERSON] коштів від позивача, зазначаючи про отримання цих коштів відповідачем від [PERSON] .. Також, свідки пояснили, що у спірному договорі [PERSON] виступала як покупець і діяла від свого імені, а не в інтересах [PERSON] . Розгляд справи відкладено на 02.11.2021 року. 02.11.2021 року судове засідання відкладене на 08.12.2021 року. 08.12.2021 року судове засідання відкладене на 02.02.2022 року. У судовому засіданні 02.02.2022 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні та застосувати наслідки позовної давності. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, викликані. Будь-яких заяв чи клопотань стосовно відкладення розгляду справи не надали. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача [PERSON] , допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 01 жовтня 2014 року між [PERSON] (за договором - продавець) та [PERSON] (за договором - покупець), було укладено Договір купівлі-продажу квартири (далі - Договір), посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Калінюком О.Б,, реєстр. № 536, відповідно до якого продавець передав у власність покупцю (продав), а покупець прийняла від продавця (купила) чотирьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 72,8 кв.м., житловою - 57,3 кв.м. Відповідно до п.3 Договору продаж квартири здійснено за 599600 грн., які продавець отримав до підписання Договору згідно квитанцій від 30.09.2014 року, 26.09.2014 року та 25.09.2014 року. Право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстроване 01.10.2014 року, реєстраційний № 466945051101, номер запису про право власності 7192415. [PERSON] посилається на те, що саме він виступив покупцем, вказаної в Договорі квартири, сплативши при цьому кошти в розмірі, які визнані продавцем як достатніми щодо вартості квартири, а [PERSON] біла лише формально вписана в договір як покупець, а тому є фіктивним покупцем. Суд критично оцінює пояснення свідків з боку обох сторін щодо джерел фінансування прибання квартри, оскільки ці пояснення є суперечливими щодо обставин справи. Крім того, суд враховує те, що своєю заявою від 16.08.2020 року [PERSON] підтвердив, що розрахунок за об`єкт нерухомості за адресою [ADDRESS] , проведено [PERSON] (т.2 с.с. 34). При цьому, суд приймає до уваги те, що необхідність зазначення [PERSON] в Договорі покупцем квартири була обумовлена, як зазначає позивач, тим, що на момент укладання Договору, [PERSON] знаходився в зареєстрованому шлюбі з першою дружиною [PERSON] , з якою проте фактично не проживав та не вів спільне господарство ще з 2011 року. Отже, на переконання позивача, він, уклавши договір купівлі-продажу від свого імені, зафіксував би за придбаним майном статус спільної сумісної власності подружжя, що потягло б за собою необхідність поділу цієї квартири у разі розірвання шлюбу, який було розірвано 24 липня 2015 року. Факт перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі в період з 26.10.1986 року по 24.07.2015 року підтверджено рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 24.05.2015 року справа № 514/539/15-ц. Крім того, як зазначає позивач, на момент укладення Договору, його цивільна (друга) дружина [PERSON] , продовжувала перебувати в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який розірвано 07.12.2017 року, а отже зазначення її покупцем квартири, автоматично створювало б необхідність її поділу як спільного майна подружжя. В зв`язку з чим, як зазначає позивач, він прийняв рішення придбати квартиру, оформивши на її матір цивільної (другої) дружини [PERSON] - [PERSON] , для уникнення майнових претензій першої дружини [PERSON] щодо нажитого в шлюбі майна. Позивач, також, посилається на те, що згідно їх спільної домовленості, [PERSON] взяла на себе зобов`язання на першу вимогу [PERSON] здійснити дії щодо переоформлення (відчуження) вищевказаної квартири на користь позивача, однак, внаслідок погіршення шлюбних відносин позивача з другою дружиною [PERSON] , її мати [PERSON] відмовляється здійснити дії щодо переоформлення (відчуження) вищевказаної квартири на користь [PERSON] . Відповідно до ч 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1, 2 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч.1 ст. 691 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.? Отже, за своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. За звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини. Положеннями ст. 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Суд зазначає, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Відповідно до ч.3 ст.16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень чч. 2-5 ст.13 цього кодексу. Аналізуючи ч.2 ст.13 ЦК можна дійти висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права. Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків. Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні всіх без винятку суб`єктивних цивільних прав. Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи з аналізу норм, закріплених у ЦК, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад ч.3 ст.39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними. Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності. Обгрунтовуючи свій позов, [PERSON] посилається на те, що [PERSON] є фіктивним покупцем спірного Договору, оскільки її волевиявлення як покупця не відповідало її внутрішній волі, оскільки фактичним покупцем квартири був [PERSON] , який надав грошові кошти на придбання квартири, однак ухилився від оформлення квартири на своє ім`я через наміри унеможливити майбутні претензії своєї законної дружини щодо поділу спільного майна подружжя. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, наявність у кожного з подружжя права на частку у спільній власності встановлюється законом. Отже, посилаючись на укладення спірного правочину саме таким чином, [PERSON] переслідував мету уникнути у майбутньому претензій своєї законної дружини щодо її права на частку в спільній власності подружжя, що не заперечується позивачем. На переконання суду, такі умисні дії позивача необхідно оцінити як недобросовісні, що свідчить про наявність обставин, визначених ч.2 ст.13 ЦК України. Суд виходить з того, що неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини, як на підстави та умови надання захисту судом. Так, суд враховує конкретні обставини цієї справи щодо наявності обставин, визначених чч.2 та 3 ст.13 ЦК України, застосовує загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керується однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне та доцільне застосувати положення ч.3 ст.16 ЦК та відмовити [PERSON] у захисті цивільного права та інтересу, яким особа зловживала. При цьому суд наголошує, що застосовуваний спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача має відповідати критерію ефективності відновлення порушеного права, що є неприпустимим у разі запровадження істотного дисбалансу між правами та інтересами особи, яка просить застосувати такий спосіб захисту, та правами й інтересами іншої особи, стосовно якої такі примусові заходи належить застосувати. У разі встановлення істотного дисбалансу між правами й інтересами сторін спору, що матиме місце у спірних правовідносинах у разі задоволення поданого позову, суд встановлює порушення меж здійснення цивільних прав, оскільки в діях позивача наявні ознаки зловживання своїм правом. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року по справі №204/3949/17. За таких обставин, суд доходить висновку в необхідності залишити позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участі третьої особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калінюк О.Б., про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця та переведення права покупця - без задоволення. Щодо застосування позовної давності, то суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61); № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61); від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71); від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134); від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

Outcome: dismissed