Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 15.09.2021 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 28.12.2021 року підготовче провадження у цивільній справі закрито та призначено до судового розгляду по суті. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.02.2008 року. У вказаному будинку зареєстрована позивачка [PERSON] , донька [PERSON] , онук [PERSON] . Також, за даною адресою з 17.09.2008 року зареєстровані, але фактично не проживають: донька [PERSON] та онука [PERSON] . Цей факт підтверджується довідкою, виданою Нижньотеплівською сільською військово-цивільною адміністрацією № 399 від 06.07.2021 року. Позивачка зазначає, їй відомо, що її донька з онукою виїхали до м. Луганськ, але постійного зв`язку вона з ними не має. Крім цього позивачка просила їх приїхати та виписатися з місця проживання самостійно, але вони зазначили, що не планують приїздити до місця проживання позивачки. Позивачка зазначає те що її дочка та онука зареєстровані у її будинку, але не проживають, перешкоджає її праву отримувати субсидію на сплату житлово-комунальних послуг. Тому за викладеними обставинами єдиним шляхом захисту прав є звернення до суду. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, до суду направила заяву про розгляд справи без її участі. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходили. Відповідачі своїм правом на подачу відзиву не скористалися. Позивачка не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідачі відзивів не подавали, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідачів за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.02.2008 року ВКЕ № 9723124, зареєстрованого в реєстрі за № 274,спадкова справа 92, посвідченого державним нотаріусом І.В. Перепелицею, [PERSON] належить будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . Крім цього вищевказаний факт підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17915816 від 28.02.2008 року. В зазначеному будинку зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою № 399 від 06.07.2021 року, виданою Нижньотеплівською сільською військово-цивільною адміністрацією Щастинського району Луганськької області, однак відповідачі [PERSON] , [PERSON] у будинку позивача не проживають з 17.09.2008 року, що підтверджується актом обстеження житлового будинку від 06.07.2021 року, складеним Начальником загального відділу Нижньотеплівської сільської військово-цивільної адміністрації С. Захаровою. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою свого права користування житловим приміщенням. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають понад рік, житловим будинком не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачують, домовленості з позивачем про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої їх реєстрації у житловому будинку позивачки наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаним житловим будинком. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивач, звертаючись до суду з позовом, не заявляв вимог про стягнення з відповідачів на його користь судового збору, а тому вважає судові витрати залишити за рахунок позивача. На підставі викладеного і

Outcome: approved