Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просила продовжити обмежувальний припис [PERSON] строком на 6 місяців, а саме: заборонити [PERSON] наближатися на 500 м до місця проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Заяву [PERSON] мотивовує тим, що син її померлого чоловіка [PERSON] - [PERSON] , перешкоджає у користуванні її будинком, змінив усі замки, у будинок її не пускає і не дає можливості там проживати, вивіз її цінні та особисті речі, документи. Сам [PERSON] у вказаному будинку ніколи не проживав та не проживає. 17 листопада 2021 року постановою Верховного Суду у справі № 7755/937/21 до [PERSON] застосовано обмежувальний припис, заборонено йому перебувати у місці проживання (перебування) [PERSON] , у житловому будинку по [ADDRESS] , та наближатися на відстань до 100 метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] . Однак 23 січня 2022 року [PERSON] проігнорував наявний припис та разом з поліцією охорони приїхав до будинку, нецензурно висловлювався, кричав та проявляв по відношенню до неї психологічний тиск. Також до будинку приїхала патрульна поліції та друзі [PERSON] , у зв`язку з чим вона змушена була викликати службу «Поліна», якій не вдалося зафіксувати факту порушення, оскільки [PERSON] від`їхав від будинку більше ніж на 100 метрів. Побоюючись залишатися у будинку [PERSON] вирішила поїхати з будинку у безпечне місце. [PERSON] та його знайомі почали її переслідувати, недалеко від дому її зупинила поліція з метою перевірки салону автомобіля у зв`язку з орієнтуванням. Вона знову викликала службу «Поліна» однак останні відмовилися виписувати тимчасовий обмежувальний припис через наявність постанови Верховного Суду. На місце події також прибув [PERSON] , поводив себе дуже впевнено, нахабно, нецензурно висловлювався, ображав та залякував її. При цьому, їй здалося, що [PERSON] перебуває у змові з поліцейськими, однак після огляду автомобіля, її відпустили, оскільки були відсутні підстави для подальшого затримання. [PERSON] стверджує, що [PERSON] веде антисоціальний спосіб життя та переймається лише спадковим майном свого батька. Він вважає себе єдиним спадкоємцем померлого, в судовому порядку намагається визнати померлого батька таким, що не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 січня 2022 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати за правилами окремого провадження, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Заявник [PERSON] в судовому засіданні підтримала подану до суду заяву, просила продовжити обмежувальний припис стосовно кривдника [PERSON] , оскільки останній ігнорує виданий Верховним Судом обмежувальний припис, чинить на неї психологічний тиск, нецензурно висловлюється на її адресу, погрожує. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні з приводу задоволення заяви та продовження відносно нього обмежувального припису заперечував та пояснив, що він не порушує виданий судом обмежувальний припис, не чинить щодо [PERSON] психологічного тиску, а тому немає правових підстав для застосування стосовно нього обмежувального припису чи продовження існуючого. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до правил статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частиною другою статті 3Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитини (діти). Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до статті 24Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. За пунктом 7 частини першої статті 1Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно із частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 1Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. При цьому, згідно із пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Таким чином, зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 28 квітня 2020 року винесеній за результатами розгляду справи № 754/11171/19. Верховний Суд у постанові від 14 січня 2020 року винесеній у справі № 754/6995/19 зазначає, що під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Положеннями статті 26Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Положеннями статті350-6 ЦПК України визначено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Відповідно до статті 350-7 ЦПК України за заявою осіб, визначених статтею 350-2 цього Кодексу, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з частиною другою статті 350-6 цього Кодексу. Відповідно до положень статі 76ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Верховний Суд в постанові від 03 серпня 2021 року в справі № 761/27704/20 (провадження № 61-9182св21) зазначив, що звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань не підтверджують факт вчинення домашнього насильства, не є доказом вини у вчиненні кримінального правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (стаття 62 Конституції України). До такого ж висновку прийшов Верховний Суд в постанові 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20), вказавши, що сам факт звернення заявника до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства та застосування судом до кривдника спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Аналогічний висновок у справі з подібними правовідносинами також був висловлений Верховним Судом у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 336/5627/19 (провадження № 61-1585св20), від 26 травня 2021 року у справі № 712/5977/20 (провадження № 61-1171св21). Подаючи до суду заяву про продовження обмежувального припису, заявник [PERSON] посилається фактично на події, що мали місце 23 січня 2022 року. На обгрунутвання своїх доводів, що саме цього дня, 23 січня 2022 року, [PERSON] проігнорував виданий постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року обмежувальний припис, заявник долучає до матеріалів заяви лише протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, датований 23 січня 2022 року, який не може свідчити про те, що [PERSON] дійсно порушив умови обмежувального припису та вчиняє по відношенню до заявника психологічне насилля. Інші долучені до матеріалів заяви документи, а саме: пояснення від 24 грудня 2020 року, довідки Київського міського центру гендерної рівності, запобігання та протидії насильству, датовані 25 січня 2021 року, 10 лютого 2021 року, 24 лютого 2021 року та 31 травня 2021 року, можуть свідчити лише про події, що мали місце до 17 лютого 2021 року, та взяті Верховним Судом до уваги при винесенні постанови про видачу обмежувального припису, та жодним чином не можуть свідчити про необхідність продовження такого припису. Також слід зазначити, що постанова Верховного Суду, якою щодо кривдника [PERSON] видано обмежувальний припис на три місяці набрала законної сили 17 листопада 2021 року. Тобто, строк дії даного обмежувального припису спливає лише 18 лютого 2022 року, а заявник звертається до суду із заявою про продовження такого припису 27 січня 2022 року, тобто задовго до закінчення строку його дії. Крім того, суд зазначає, що Постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року щодо кривдника [PERSON] застосовано обмежувальний припис, поклавши на нього на строк три місяці такі обов`язки: заборонено перебувати у місці проживання (перебування) [PERSON] , у житловому будинку по [ADDRESS] ; заборонено наближатися на відстань до 100 метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] . Натомість, звертаючись до суду із заявою про продовження даного обмежувального припису, заявник [PERSON] просить заборонити [PERSON] наближатися на 500 м до місця проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що фактично є не продовженням вже виданого судом обмежувального припису, а застосування нового, що суперечить вимогам статті 350-7 ЦПК України. У Постанові Касаційного цивільного суду (Другої судової палати) у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) міститься правовий висновок щодо суті (правової природи) обмежувального припису, а саме, що ураховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Відповідно до частини першої статті 350-6 Цивільного процесуального кодексу України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для продовження дії виданого Верховним Судом 17 листопада 2021 року обмежувального припису, оскільки заявником не надано доказів, які б свідчили про порушення [PERSON] даного припису, заява є передчасною, а захід тимчасового обмеження, який просить застосувати заявник є відмінним від застосованого судом заходу. З огляду на вищевикладене, заява [PERSON] про продовження обмежувального припису, заінтересована особа - [PERSON] , є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed