Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

У квітні 2020 року Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням) у сумі 115 508,43 грн., також просив стягнути з [PERSON] судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.09.2020 відповідача зараховано студентом першого курсу Запорізького державного медичного університету, та з відповідачем укладено Типову угоду від 01.09.2010 про підготовку фахівця з вищою освітою. Згідно укладеної угоди відповідач проходила навчання за державним замовленням і прийняла на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу прибути на місце направлення і відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати вартість навчання. У 2016 році відповідач отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Педіатрія» та здобула кваліфікацію лікаря-педіатра. Одночасно з отриманням диплому відповідач отримала направлення на роботу у державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно до списку працевлаштування персонально кожного випускника, однак, закінчивши навчання в інтернатурі у 2018 році, до місця роботи за направленням - Очаківська центральна районна лікарня у якості лікаря - педіатра не прибула. Необхідний термін роботи відповідач не відпрацювала, порушивши п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого Наказом МОЗ України від 25.12.1997 року № 367, що свідчить про її відмову відпрацювати три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі. Згідно з розрахунком позивача, витрати державного бюджету з підготовки відповідача за державним замовленням у зв`язку з її не відпрацюванням встановленого терміну в державному секторі склали 115 508,43 грн., у т.ч. 69 165 грн. фактичних витрат на навчання, 47 343 грн. 43 коп. стипендії. Посилаючись на п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), п. 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23.01.1996 року № 77/96, позивач просив стягнути з відповідача суму втрат державного бюджету з її підготовки за державним замовленням у розмірі 115 508,43 грн. та судові витрати у розмірі 2102,00 грн. Ухвалою судді від 25.05.2020 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, призначено судове засідання на 05.10.2020, яке було неодноразово відкладено. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.07.2020 позов задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь Запорізького державного медичного університету збитки (витрати) державного бюджету з її підготовки за державним замовленням у розмірі 116 508 грн. 43 коп., а також судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 102 грн. 00 коп., а всього стягнути 118 610 грн. 43 коп. 11.08.2020 [PERSON] подала заяву про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.07.2020, яку було прийнято до розгляду ухвалою суду від 15.09.2020. За наслідками розгляду заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення, Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя постановлено ухвалу від 21.10.2020 про скасування заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.07.2020 та призначення справи до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. 16.10.2020 на адресу суду надійшов відзив відповідача [PERSON] . В обґрунтування відзиву зазначено, що підписання типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою, якою передбачено обов`язок відповідача після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати 3 роки за місцем направлення, та у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати вартість навчання, було здійснено відповідачем у віці 16 років, та батьки, в порушення ст. 32 ЦК України не надавали будь-якої згоди на підписання вказаної угоди, що свідчить про те, що типова угода від 01.09.2010 була укладена з порушенням встановленого законом порядку, та виключає відповідальність відповідача за порушення вказаної угоди. Під час направлення відповідача на роботу, позивачем порушено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою КМУ від 22.08.1996 №992, оскільки такий порядок не передбачає списків персонального працевлаштування кожного працівника, відповідно до якого позивач направив [PERSON] на роботу. Також, позивачем порушено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.1997 №367, оскільки позивачем не надано документів на підтвердження дотримання встановленої процедури направлення [PERSON] на працевлаштування, відповідно до цього порядку, або відмови [PERSON] в його триманні чи здійсненні. Крім того, рішенням Очаківської районної ради Миколаївської області №3 від 21.12.2018 припинено діяльність Очаківської центральної районної лікарні, про що 11.04.2019 внесено запис до ЄДРПОУ. Також, посилаючись на ст. 64 Закону України «Про вищу освіту», відповідач вказала, що забезпечення студента стипендією відбувається внаслідок наявності в особи певних особистих якостей, та типовою угодою від 01.09.2010 не передбачено обов`язку студента відшкодувати отриману стипендію у разі порушення умов угоди, а тому підстави для стягнення з відповідача отриманої стипендії у розмірі 47 343,43 грн. відсутні. Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений Постановою Кабінету Міністрів від 22.08.1996 № 992, та Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997, суперечать положенням ст.ст. 43, 53 Конституції України та ст. 64 Закону України «Про освіту», а тому не повинні братись судом до уваги. Також, на даний час не існує Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування, а тому для визначення конкретної суми, яку позивач просить стягнути з відповідача, не існує нормативного підґрунтя. На час вступу відповідача до університету, ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» передбачала, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного бюджету, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому КМУ, однак на момент звернення позивача до суду з позовом про стягнення коштів, вказана норма виключена із Закону України «Про освіту», а чинний Закон України «Про освіту» не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Крім того, примусово направляючи [PERSON] на роботу, позивачем порушуються норми Конституції України. Також, зазначила, що звернувшись до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя позивачем порушено правила територіальної підсудності, оскільки позивач повинен був звернутись до суду за загальним правилом територіальної підсудності, за зареєстрованим місцем проживання відповідача. Посилаючись на вищевикладене, сторона відповідача вважає доводи позивача такими, що не відповідають дійсності і такими що не можуть бути взяті судом до уваги, у зв`язку із чим просили у задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду від 17.05.2021 зупинено провадження у цивільній справі за позовом ЗДМУ до [PERSON] про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням) до розгляду Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційної скарги Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 01 червня 2017 року у справі за позовом Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» до [PERSON] про стягнення коштів за навчання (справа № 607/11542/16-ц, провадження № 14-123цс20). Ухвалою суду від 18.10.2021 провадження у цивільній справі за позовом ЗДМУ до [PERSON] про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням), поновлено, призначено судове засідання на 25.11.2021 на 13 год. 00 хв., яке було відкладено на 14.12.2021 та 24.01.2022, у зв`язку із неявкою сторін. Представник позивача у судове засідання, призначене на 24.01.2022, не з`явився. 24.01.2022 на адресу суду від представника позивача - адвоката Кадуліної І.С. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, у якій вона просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи повідомленою про день та час розгляду справи, у судове засідання, призначене на 24.01.2022, також не з`явилась. Раніше, а саме 20.12.2021 від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності надані докази, суд дійшов до таких висновків. Як встановлено судом, 01.09.2010 між Запорізьким державним медичним університетом МОЗ України в особі керівника професора Ю.М. Колесника та студентом [PERSON] укладено та підписано Типову угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 2010048 (а.с. 7). Відповідно до цієї Типової угоди, студент зобов`язується: оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої професійної діяльності за спеціальністю; прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, країни навчання в установленому порядку. Вказана угода набирає чинності з моменту підписання. 30.06.2016 відповідач [PERSON] отримала диплом спеціаліста серії [NUMBER] та здобула повну вищу освіту за спеціальністю «педіатрія», та здобула кваліфікацію «лікар-педіатр», що підтверджено копією диплома спеціаліста (а.с. 8). Відповідно до витягу із списку працевлаштування випускників Запорізького державного медичного університету, [PERSON] направлено для роботи до Очаківської ЦРЛ Миколаївської УОЗ (а.с. 13). [PERSON] погодилася із направленням до Очаківської ЦРЛ, про що свідчить її підпис у списку працевлаштування випускників. Згідно повідомлення до направлення на роботу №38 від 17.03.2016, Очаківська центральна районна лікарня повідомила заклад освіти, що [PERSON] , яка закінчила Запорізький державний медичний університет у 2016 році призначена на посаду лікаря - інтерна за спеціальністю «педіатрія», з подальшим працевлаштуванням на посаді лікаря-педіатра (а.с. 9). Згідно листа начальника Управління охорони здоров`я Миколаївської обласної державної адміністрації Георгієва П. № 9-02/56 від 10.10.20218 з додатками, який надано у відповідь на лист Запорізького державного медичного університету від 05.09.2018, управлінням надано інформацію щодо прибуття випускників у тому числі 2016 року, які навчались за рахунок бюджетних коштів, на робочі місця для обов`язкового відпрацювання трьох років згідно державного розподілу МОЗ України в Миколаївську область згідно запропонованої форми, відповідно до якого [PERSON] до Очаківської ЦРЛ на роботу лікаря-педіатра не прибула. Згідно наказу про звільнення №63 від 24.08.2018, який виданий головним лікарем Очаківської центральної районної лікарні [PERSON] , [PERSON] , лікаря - педіатра звільнено з займаної посади 01.08.2018, відповідно до ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, на підставі її заяви. Як вбачається із розрахунку фактичних витрат на навчання [PERSON] за період з 01.09.2010 року по 30.06.2016 року та довідки про доходи та суми утримань за весь період навчання [PERSON] , сума втрат державного бюджету по випускнику складається із: вартості навчання студента, яка навчалася за державним замовленням, - 69 165 грн.; розміру стипендії, яку випускник отримала протягом навчання, - 46 414 грн. 78 коп., що у загальному розмірі становить 116 508 грн. 43 коп. (а.с. 15,16). Згідно рішення Очаківськї районної ради Миколаївської області від 21.12.2018 № 3 про реорганізацію Очаківської центральної районної лікарні шляхом перетворення в Комунальне некомерційне підприємство «Очаківська центральна районна лікарня», припинено діяльність Очаківської центральної районної лікарні у зв`язку із реорганізацією шляхом перетворення у КНП «Очаківська центральна районна лікарня», створено відповідну комісію, проведено інвентаризацію, а також визнано що КНП «Очаківська центральна районна лікарня» є правонаступником майна, прав та обов`язків Очаківської центральної районної лікарні. Згідно рішення Очаківської міської ради Миколаївської області від 09.10.2020 №53 про вступ до складу засновників КНП «Очаківська центральна районна лікарня» Очаківської районної ради Миколаївської області, змінено назву КНП «Очаківська центральна районна лікарня» Очаківської районної ради Миколаївської області на КНП «Очаківська багатопрофільна лікарня» Очаківської міської ради Миколаївської області. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною першою ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 Указу Президента № 77/96, установлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, в редакції, чинній на час укладення угоди 01.09.2009, у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого заказом МОЗ України №367 від 25.12.1997, в редакції, чинній на час укладення угоди 01.09.2009, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Як вже зазначено судом та матеріалами справи підтверджено, що відповідач навчалася у Запорізькому державному медичному університеті МОЗ України за державним замовленням, у період з 01.09.2010 року по 30.06.2018 року, отримала повну вищу освіту за спеціальністю «педіатрія», здобула кваліфікацію лікаря-педіатра, після закінчення навчання була направлена до Очаківської центральної районної лікарні для проходження інтернатури та подальшого працевлаштування, звідки була звільнена 01.08.2018 з посади лікаря-педіатра, на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, на підставі її заяви. Таким чином, [PERSON] закінчивши 30.06.2016 навчання у ЗДМУ, отримавши направлення на роботу на посаді лікаря-інтерна до Очаківської ЦРЛ, з подальшим працевлаштуванням у цій лікарні, була призначена на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «педіатрія», з подальшим працевлаштуванням лікаря - педіатра, та повинна була відпрацювати у цій установі не менше 3 років. Однак, 01.08.2021 її було звільнено з посади лікаря-педіатра у Очаківській ЦРЛ за власним бажанням, з огляду на що, суд доходить висновку про те, що [PERSON] не виконала свої зобов`язання перед позивачем, чим завдала позивачу збитків, а тому повинна повернути витрачені кошти на її навчання до державного бюджету, за рахунок якого вона здобула освіту у вищому навчальному закладі. У відзиві, як на підставу для відмови у позові, відповідач посилається на те, що підписання типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою, якою передбачено обов`язок відповідача після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати 3 роки за місцем направлення, та у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати вартість навчання, було здійснено відповідачем у віці 16 років, та батьки, в порушення ст. 32 ЦК України, не надавали будь-якої згоди на підписання вказаної угоди, що свідчить про те, що типова угода від 01.09.2010 була укладена з порушенням встановленого законом порядку, та виключає відповідальність відповідача за порушення вказаної угоди. Відповідно до ст. 32 ЦК України фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має неповну цивільну дієздатність. Крім дрібних побутових правочинів фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; а також самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Всі інші правочини неповнолітня особа вчиняє лише за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього кодексу. Вказаний правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Частиною 1 ст. 221 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. Як встановлено судом, батьки відповідача [PERSON] , яка навчалась протягом 2010-2016 років у ЗДМУ, тобто яким було достовірно відомо про те, що їх дитина навчається, протягом встановлених законом строків не заявили претензії позивачу, у зв`язку із чим суд доходить до висновку, що вказаний правочин вважається ними схваленим. При цьому, доказів протилежного стороною відповідача не надано. Крім того, [PERSON] , будучи вже повнолітньою, не розірвала типову угоду від 01.09.2010, не зверталася до суду із заявою про визнання її недійсною або такою, що порушує її права та інтереси, належним чином виконувала умови угоди, здобула диплом спеціаліста, після закінчення вищого навчального закладу прибула на місце роботи за направленням, що свідчить про те, що вона приймала умови угоди, що у свою чергу спростовує вказані доводи відповідача. У відзиві, як на підставу для відмови у позові, відповідач також посилається, на те, що ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту», була виключена із Закону України «Про освіту» на підставі Закону № 1556-VII від 01.07.2014, що у свою чергу виключає відповідальність відповідача, а відсутність порядку визначення та відшкодування випусками вартості навчання, у разі порушення ними умов угоди, унеможливлює визначення розміру навчання. У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту, застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення ч. 1 ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України щодо зворотності дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, в даному разі потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності, в тому разі коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, укладеному цією особою. Враховуючи, що ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» 1991 року, у редакції чинній на час виникнення правовідносин між сторонами, була чинною на час укладення угоди 01.09.2010 між ЗДМУ та [PERSON] , тобто на час вступу студента до вищого навчального закладу, то цивільні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, з моменту укладення угоди, регулюються саме вказаною нормою, та особа, яка претендує на отримання вищої освіти, добровільно підписала угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчалася за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість цього навчання, погодилася на працевлаштування її відповідним навчальним закладом на умовах зазначеної угоди та отримала направлення на роботу, то у разі відмови цієї особи відпрацювати відповідно до умов зазначеної угоди встановлений термін відпрацювання заклад освіти, який забезпечив відповідне навчання цієї особи, може в судовому порядку стягнути з неї кошти за навчання. Саме такі висновки викладені у пунктах 69-72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 607/3693/17, провадження № 14-151цс20, які є обов`язковими для врахування загальними судами відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України. За таких обставин, доводи відповідача про те, що на момент звернення до суду із позовом ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» була нечинною, а чинний Закон України «Про освіту» не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання, суд не приймає до уваги, оскільки ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» було виключено на підставі Закону № 1556-VII від 01.07.2014, який набрав чинності після укладення між сторонами типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою в навчальному закладі. Підписуючи типову угоду про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2010, [PERSON] погодилася із її умовами, зокрема на працевлаштування її навчальним закладом після закінчення навчання і відпрацювання за вказаним місцем не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням та відпрацювати не менше трьох років - відшкодувати вартість навчання. Доводи відповідача про те, що на даний час не існує порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування, а тому для визначення конкретної суми, яку позивач просить стягнути з відповідача, не існує нормативного підґрунтя, суд вважає необґрунтованими, у зв`язку із наступним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №607/11542/16-ц дійшов висновку про те, що оскільки ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацювати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2010 року, регулюються саме ними. Крім того, пунктом 21 чинного Порядку працевлаштування № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати на освіту, тобто і виплати академічної стипендії. За таких обставин, враховуючи, що ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року, у редакції чинній на час укладення [PERSON] та ЗДМУ типової угоди про підготовку фахівців з вищою освітою, передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а п. 2 Указу Президента № 77/96, п. 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого заказом МОЗ України №367 від 25.12.1997, в редакції, чинній на час укладення угоди 01.09.2010, визначено обов`язок випускника, у разі неприбуття за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років, відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, то відповідач зобов`язаний відшкодувати ЗДМУ збитки (втрати державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням), про які заявлено у позові. Доводи відповідача про те, що позивачем не доведено факту направлення її на роботу, та існування такого місця роботи, спростовуються матеріалами справи, з яких убачається, що закінчивши навчання у ЗДМУ, [PERSON] отримала направлення на роботу на посаду лікаря-інтерна до Очаківської ЦРЛ, з подальшим працевлаштуванням у цій лікарні, була призначена на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «педіатрія», з подальшим працевлаштуванням на пасаду лікаря - педіатра, однак, 01.08.2018 її було звільнено з роботи у Очаківській ЦРЛ з посади лікаря-педіатра за власним бажанням, що свідчить про те, що [PERSON] прийняла умови угоди в частині необхідності відпрацювання, однак не виконала їх у повному обсязі, а саме не відпрацювала 3 років, оскільки звільнилась до закінчення цього строку. До того ж, п. 25 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого заказом МОЗ України №367 від 25.12.1997, в редакції, чинній на час укладення угоди, визначено, що питання зміни місця працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти вирішуються між державними замовниками. Контрольні функції покладаються на Міністерство охорони здоров`я України. Разом з тим, [PERSON] не повідомляла ЗДМУ про те, що її не влаштовувало місце працевлаштування. Також, суд не приймає до уваги доводи відповідача з приводу припинення діяльності Очаківськії центральної районної лікарні, оскільки реорганізація Очаківськії центральної районної лікарні відбулась 21.12.2018, тобто після звільнення [PERSON] з посади у вказаній лікарні за власним бажанням. У відзиві відповідач зазначала, що витрати на виплату стипендії [PERSON] не включаються до витрат на підготовку за державним замовленням одного фахівця. Разом із тим, згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладено у постанові від 26 січня 2021 року (справа № 607/3693/17, провадження № 14-151цс20), академічні стипендії, які сплачуються студентам закладів вищої освіти, належать до категорії витрат на навчання таких студентів, які за наявності на те підстав підлягають компенсації замовникові відповідного навчання. За таких обставин, суд доходить до висновку, що стипендія, яка виплачувалась [PERSON] , також підлягає стягненню з відповідача, оскільки включається до витрат на підготовку за державним замовленням одного фахівця. Також, не заслуговують на увагу доводи відповідача з приводу того, що позивач подав позов з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки відкриваючи провадження у справі, суд дійшов висновку про те, що вказаний позов підлягає розгляду Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя, за правилом альтернативної підсудності. Розрахунок фактичних витрат, виконаний бухгалтерською службою Запорізького державного медичного університету на підставі даних фінансової звітності, суд вважає достатнім доказом в обґрунтування розміру позовних вимог у цій справі, у зв`язку із чим доводи відповідача щодо його неналежності, суд вважає безпідставними. Крім того, відповідачем не спростовано розрахунок фактичних витрат, який надано позивачем у справі, належними та допустимими доказами. Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що позовні вимоги Запорізького державного медичного університету є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача. Враховуючи те, що судом позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд вважає за необхідне відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача його витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2 102,00 грн.

Outcome: approved