Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

22.06.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Вищого професійного училища №21 м. Миколаєва, в якій просив стягнути з відповідача на його користь 26427,47 грн. заборгованості по заробітній платі, яка належала до виплати при звільненні, в подальшому позовні вимоги уточнив та просив стягнути з відповідача на його користь 258311,31 грн. заборгованості із заробітної плати яка належала до випрати при звільненні. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 26.08.1985 року по 19.09.2018 року він перебував в трудових відносинах з відповідачем Вище професійне училище №21 м. Миколаєва. 19.09.2018 року його звільнено у зв`язку із закінченням строкового трудового договору. При звільненні з урахуванням авансу ним було отримано 54813,88 грн. при цьому розрахунку щодо підстав сплаченої суми від відповідача отримано не було. Він звернувся до відповідача щодло отамання розрахункових документів та після отримання зазначених документів ним встановлено. Що відповідачем не в повному обсязі та не своєчасно сплачено заробітну плату яка належала йому до виплати у зв`язку із звільненням чим порушені вимоги законодавства про оплату праці. Сума заборгованості складає 26427,47 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача. Також в заяві про уточнення (збільшення) позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористані дні відпустки з 1985 року по 2018 року в сумі 249912,15 грн, а всього за позовом 258311,31 грн. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, викладених у позові та просили про їх задоволення. Представник відповідача Коваленко О.Л. , в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачу виплачені всі належні суми при звільненні просила в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 22.05.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно змісту якого відповідач проти позовних вимог заперечує, вважає їх необґрунтованими, та такими що не підлягають задоволенню. Зазначила, що на підтвердження позовних вимог щодо стягнення грошових коштів за невикористану відпустку позивачем не надано доказів щодо ведення ним викладацької/педагогічної роботи за період вказаний у розрахунку. Також зазначила, що кількість днів невикористаної відпустки зазначена позивачем у розрахунку не відповідає дійсності та значно завищена. Щодо розрахунку компенсації за невикористану відпустку зазначила, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає вимогам чинного законодавства та не підлягає задоволенню. Оскільки розрахунок при звільненні відбувся у грудні 2018 року а позовну заяву позивачем подано лише у 2020 році, позивачем пропущений строк, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП пропущено. 12.02.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив відповідача, у якому позивач зазначив, що з висновками відзиву не погоджується. Так для розрахунку невикористаних днів відпустки було застосовано саме кількісні показники розрахунку надані навчальним закладом. Доданими до відзиву копіями наказів, щодо педагогічного навантаження підтверджуються дані розрахунку навчального закладу щодо кількості днів належної відпустки позивача. Також зазначив, що ним не пропущений строк позовної давності при зверненні до суду із вимогою про виплату грошової компенсації за невикористані дні відпустки. Оскільки предметом позову у справі є вимога позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі до складу якої входить в тому числі заохочувальні та компенсаційні виплати, зокрема у вигляді винагороди за підсумками роботи за рік, компенсаційні та інші грошові та матеріальні виплати. 21.07.2021 року від позивача до суду надійшли пояснення, згідно яких в обґрунтування первісного позову позивач звертав увагу суду на те, що відповідачем при здійсненні розрахунку при звільненні не були враховані щорічна грошова винагорода за сумлінну працю, зразкове виконання обов`язків за 2017/2018 навчальний рік в сумі 6221,60 грн, надбавка за складність та напруженість роботи в розмірі 30% в сумі 1306,54 грн, надбавки за високі досягнення в праці у розмірі 20% в сумі 871,02 грн., що разом складає 26427,47 грн. Крім того, позивачем було збільшено позовні вимоги в даній частині з урахуванням того, що в розрахунок відповідача щодо невикористаних днів відпустки не були включені дні відпустки за 1990-1992 роки в які позивач знаходячись у трудових відносинах з відповідачем був направлений в службове відрядженні, у цей період та надалі відповідачем відпустка не надавалась. При звільненні відповідачем не було здійснено грошову компенсацію за невикористані дні відпуски за 1990-1992 роки, враховуючи наведене позивач просив суд стягнути з відповідача 258311,31 грн. Дослідивши письмові матеріали справи, встановивши обставини, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «;Про індексацію грошових доходів населення», «;Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Відповідно до ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин, тому спір між сторонами має вирішуватися з урахуванням норм трудового законодавства. Судом встановлено, що 26.08.1985 року [PERSON] прийнятий на посаду старшого майстра СПТУ-21. Наказом від 15.07.1986 року [PERSON] призначений на посаду директора СПТУ-21. Наказом від 01.09.1993 року призначений на посаду директора СПТУ№21 на умовах контракту з 01.09.1993 року по 01.07.1998 року. Наказом від 06.11.1997 року ПТУ№21 реорганізовано у вище профтехучилище №21. В подальшому наказами МОНУ трудові відносини із позивачем подовжені на умовах контракту. Наказом МОНУ від 01.07.2013 року укладено контракт із позивачем строком на п`ять років по 01.07.2018 року. Наказом від 08.06.2018 року позивача було призначено на посаду директора СПТУ№21 на умовах контракту. Наказом від 19.09.2018 року позивача звільнено з посади в зв`язку з закінченням строкового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, установлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно розрахункового листа за вересень 2018 року № 3248 [PERSON] нараховано аванс у сумі 5700,00 грн. Як вбачається із розрахункового листа на оплату за дні компенсації відпустки та розрахункового листа за грудень 2018 року № 3249 при звільненні [PERSON] було компенсовано за 85 календарних днів невикористаної щорічної відпустки 60498,09 грн. Таким чином, належний позивачу при звільнені розрахунок було нараховано та проведено. Строк звернення до суду встановлено частинами 1, 2 ст.233 КЗпП України - працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Оскільки вимоги про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку належить до заробітної плати, тому позивач не обмежений будь-яким строком. Отже, посилання представником відповідача щодо застосування строку позовної давності не можуть братися до уваги судом. Розрахунок з позивачем проводився після звільнення, однак підставою звернення з позовною заявою стало не погодження з розміром проведеного розрахунку. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Вирішуючи спір щодо стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку суд виходить з наступного. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (ч.1 ст.47 КЗпП України). Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною третьою статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що у структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Позивача звільнено з посади 19.09.2018, компенсація за невикористану відпустку роботодавцем при звільненні нарахована та виплачена у грудні 2018 року. Спірним залишається кількість днів, за які відповідач повинен був здійснити дану компенсацію. Так, згідно з ч.1 статті 21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно зі статті 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (ч.1 статті 75 КЗпП України). Відповідно до ч.1 статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до наданого позивачем розрахунку при звільненні підлягали до сплати обов`язкові виплати на суму 26427,47 грн. та грошова компенсація за невикористані дні відпустки за 2017-2018 роки у сумі 249912,15 грн. Також позивачем надано розрахунок невикористаних днів відпусток за період з 26.08.1985 року по 19.09.2018 року, згідно якого позивачу не надано 300 днів відпустки. Відповідачем заперечується твердження позивача щодо такого розрахунку та у відзиві зазначається, що кількість днів невикористаної відпустки зазначена у наданому позивачем розрахунку не відповідає дійсності та значно завищена. Також відповідач наводить розрахунок, згідно якого з 1985 року по 2018 рік кількість днів використаної відпустки позивачем складає 1326 днів, які згідно наказів були надані позивачу із виплатою грошової компенсації. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження обґрунтувань позову про не проведення з ним повного розрахунку при звільненні, не надав належних, допустимих та достатніх в їх сукупності доказів, які б свідчили про обґрунтованість та доведеність таких вимог та поза розумним сумнівом доводили порушення його трудових прав. Натомість, матеріалами справи достовірно підтверджено проведення відповідачем повного розрахунку з позивачем при звільненні, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. Враховуючи викладене суд приходить до переконання, що розрахунок відповідача був проведений відповідно до положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» та Закону України «Про відпустки», відповідає вимогам чинного законодавства, тому суд не приймає розрахунок позивача щодо суми компенсації за невикористані відпустки при звільнені та заробітної плати невиплаченої при звільненні та вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Оскільки відповідно до п. 1 частини 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати необхідно віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed