Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

18.11.2021 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що з 07.02.1990 року позивач зареєстрована та проживає у вищевказаній квартирі та утримує її за власний кошт. З позивачкою укладено договори з юридичними особами якими здійснюється надання комунальних послуг. На даний час відомостей щодо державної реєстрації речових прав на вказану квартиру немає, в тому числі і щодо реєстрації її на праві приватної власності фізичними особами, чи іншої форми власності, перебування на балансі. З огляду на це, позивач на законних підставах добросовісно, відкрито і безперервно володіє і користується квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ч.2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Враховуючи викладене, Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.11.2021 року, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Копію ухвали про відкриття провадження за правилами спрощеного позовногопровадження відповідач отримав 25.11.2021 року. 10.12.2021 року відповідачем подано відзив на позов у якому просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Як підстави своїх заперечень наводять те, що рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради народних депутатів Закарпатської області № 201 від 31.12.1987 року, житловий будинок за адресою [ADDRESS] , 1960 року побудови, загальною площею 304 м.кв. було передано з балансу Мукачівської комунально-експлуатаційної частини району на баланс Мукачівської міської ради народних депутатів. З огляду на це спірна квартира могла обліковуватися як житловий фонд Міністерства оборони України та мати державну форму власності, а матеріали позовної заяви не містять доказів відсутності спірного майна у власності держави. Позивачем не надано доказів щодо законного вселення в спірну квартиру, а отже володіння нею не може вважатися добросовісним. Також, не надано доказів безперервного користування вищевказаною квартирою. 20.12.2021 року представником позивача надано відповідь на відзив в якому просив позов задоволити. Зазначив, що згідно відповіді на адвокатський запит, спірна квартира не перебуває на балансі КЕВ м.Мукачев. Доводи відповідача про відсутність доказів законного вселення позивача в спірну квартиру спростовуються даними зафіксованими у встановленому порядку у паспорті позивача, відповідно до якого з 07.02.1990 року її місце проживання зареєстровано у спірній квартирі. Безперервність володіння квартирою [ADDRESS] підтверджується наявністю укладених договорів з надання житлово-комунальних послуг та даними з паспорту, з якого вбачається, що позивача не змінювала адреси реєстрації місця проживання з 07.02.1990 року. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Згідно частини статті 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 07.02.1990 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.4). З доданої до позовної заяви копії рішенняя виконавчого комітету Мукачівської міської ради народних депутатів Закарпатської області № 201 від 31.12.1987 року, вбачається, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] , 1960 року побудови, загальною площею 304 м.кв. було передано з балансу Мукачівської комунально-експлуатаційної частини району на баланс Мукачівської міської ради народних депутатів (а.с.65, 66). З відповіді Мукачівської міської ради № 1141/01-32/7761 від 25.08.2021 року слідує, що рішенням 36 сесії Мукачівської міської ради 7-го скликання від 25.01.2018 року № 924 «Про поновлення житлового фонду міста Мукачева на балансі уравління міського господарства виконавчого комітету Мукачівської міської ради» будинок [ADDRESS] , знаходиться на балансі управління міського господарства Мукачівської міської ради (а.с.6). Спірна квартира, за адресою [ADDRESS] на праві приватної власності незареєстрована та не перебуває на балансі КЕВ м.Мукачево (а.с.7, 16, 42). За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п.п.9, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК). З огляду на положення статті та роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою, володілець суб`єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Позивачем доведено факт відкритого та безперервного володіння майном, оскільки нею здійснюється утримання спірної квартири, про що свідчать укладені нею договори на надання житлово-комунальних послуг та рахунки які підтверджують їх оплату (а.с.11, 12, 13, 14, 15, 44-45, 46-47, 48-50, 51-53, 54-58). Разом з цим, велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Враховуючи положення статей 335 і 344ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давньому володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови) Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно. У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Позивачем не доведено факту добросовісного заволодіння майном, оскільки суду не надано жодного доказу на підставі чого позивач заволоділа спірною квартирою, з огляду на що суд немає можливості встановити, чи таке володіння здійснювалося не на підставі договору, не доведено факту, що на момент заволодіння майном позивач не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Безперервне користування квартирою, понесення витрат на її утримання, догляд не спростовують висновків суду, що викладені вище та не зумовлюють набуття права власності на спірну квартиру за позивачем. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed