Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним, застосування правила, що регулює договір купівлі-продажу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що 22.09.1979 року сторони уклали між собою шлюб. В період зареєстрованого шлюбу у сторін народилось двоє дітей: донька - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 3.03.2020 року шлюб між сторонами було розірвано. Даний позов про розірвання шлюбу між сторонами був несподіванкою для позивача, оскільки відносини між ними були позитивними. Маючи 5 000 доларів США і бажаючи придбати земельну ділянку, сторони по об`яві знайшли невідому особу [PERSON] , який за 5000 доларів США продав в 2002 році земельну ділянку в СТ „Восход-2". Договір у нотаріуса оформлювала відповідач. Правоустановчих документів на земельну ділянку позивач не бачив. І тільки після розірвання шлюбу в 2020 році відповідач роз`яснила позивачу, що він не має ніякого права на земельну ділянку, оскільки [PERSON] подарував [PERSON] вказане нерухоме майно. Оскільки відповідачем була куплена за 5000 доларів США вказана земельна ділянка, яка була оформлена договором дарування, тому просять визнати дану угоду удаваною і застосувати правила, що регулюють договір купівлі-продажу. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що після укладення шлюбу у сторін відносини не склались, позивач систематично не працював, розважався зі своїми друзями, зловживав спиртними напоями, часто застосовував до відповідача фізичну силу, погрожував вигнати її з квартири. Десь 30 років потому відповідач познайомилась з родиною Антонових , які знали про реальні сімейні відносини сторін по справі. І з жалю до відповідачки [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку, якою довго не користувався, щоб вона не залишилась на вулиці. Договір дарування був оформлений у нотаріуса згідно чинного законодавства. Після підписання даного договору вона повідомила позивача про правочин дарування земельної ділянки і він знав про передачу землі саме в дар. За таких обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню. Заслухавши сторони, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як зазначає ч.1 та ч.3, ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. У відповідності до ч.1, ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Як встановлено у судовому засіданні, 22.09.1979 року сторони уклали між собою шлюб. В період зареєстрованого шлюбу у сторін народилось двоє дітей: донька - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 3.03.2020 року шлюб між сторонами було розірвано. Вказані обставини не заперечувались сторонами по справі та їх представниками, тому вони не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. Згідно ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. За приписами ч.1-2, ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Як вбачається з матеріалів справи, 27.09.2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В., за змістом якого [PERSON] подарував [PERSON] належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,0562 га, що знаходиться на території СТ „Восход-2" по [ADDRESS] (а.с.5). За змістом п.6 вказаного договору вбачається, що дарувальник і обдарований спільно підтверджують, що земельна ділянка вільна від будь-яких дій майнових прав та претензій третіх осіб. Позивач звернувся до суду, оскаржуючи вказаний договір, оскільки реально було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки і продавцю передано 5000 доларів США, а оформлено як договір дарування, що не відповідає законодавству України, а сам договір є удаваним. Так як даним позовом оспорюється договір дарування від 27.09.2002 року, тому цивільні відносини, що виникли до набрання чинності Цивільного Кодексу 2003 року, регулюються положеннями ЦК УРСР в редакції 1963 року. За змістом ч.2, ст.58 ЦК України (в редакції 1963 року) якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Згідно ч.1, ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачає ч.5, ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ч.1 та ч.2, ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як роз`яснює п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правичинів недійсними" за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Допитані в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з [PERSON] вона довгий час працювала, і часто бачила на ній синці, зі слів відповідачки знає, що її чоловік дуже агресивна людина і застосовує до неї фізичну силу, потім вона познайомилась з чоловіком, який її підтримує, в подальшому він їй подарував земельну ділянку, жаліючи, щоб не залишилась на вулиці, діти і чоловік знали, що їй подарували земельну ділянку; свідок [PERSON] пояснила, що з відповідачкою вона разом працювала в казино, туди часто приїздив чоловік, який жалів [PERSON] , так як знав, що до неї жорстоко відноситься чоловік і вона змушена була ходити з синцями, тому він їй подарував свою земельну ділянку з жалю, вся родина Іюлії про дар знала. За змістом п.2, ч.1, ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Суд не може покласти в основу рішення показання допитаних свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що відповідач саме придбала за 5 000 доларів США спірну земельну ділянку, оскільки батьки, сторони по справі, самі про це не раз говорили, купили у невідомої людини, оскільки вони спростовуються описаними вище доказами по справі, крім того, суд приймає до уваги, що вказані свідки не були очевидцями вчинення правочину, а також передачі грошових коштів як вартості земельної ділянки. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, які б слугували підставами для визнання договору дарування земельної ділянки від 27.09.2002 року удаваним, а позивач та його представник не надали судові належних та допустимих доказів у розумінні ст.76-80 ЦПК України в обґрунтування позовних вимог, тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed