Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначає, що у березні 2015 року він прийняв участь в конкурсному відборі на посаду генерального директора ДП «Запоріжжястандартметрологія». На підставі рішення, прийнятого 18.05.15 року, під час закритого засідання постійно діючої комісії для проведення конкурсного відбору керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки та визначення претендентів на посади керівників особливо важливих для економіки підприємств, що належать до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, [PERSON] був оголошений переможцем конкурсного відбору на посаду генерального директора ДП «Запоріжжястандартметрологія». Відповідно до протоколу засідання комісії, його перемога за результатами конкурсу є підставою для укладення з ним відповідного контракту як із керівником ДП «Запоріжжястандартметрологія», однак цього зроблено не було через відсутність погодження його кандидатури головою Запорізької обласної державної адміністрації. Запорізька обласна державна адміністрація не погодила позивача на посаду генерального директора ДП «Запоріжжястандартметрологія», що перешкодило йому зайняти посаду та призвело до переривання його кар`єри, та як наслідок, закінчення професійної діяльності взагалі. Підставою для прийняття такого рішення Запорізькою обласною державною адміністрацією був зокрема лист № 24 від 22.05.15, адресований Міністерству економічного розвитку і торгівлі України та Запорізькій обласній державній адміністрації, підписаний від імені відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зазначеним листом відповідачі просили Мінекономрозвитку та особисто міністра не допустити до керівництва державним підприємством таку людину, як [PERSON] , посилаючись при цьому на те, що він працював на їхньому підприємстві та показав себе з негативної сторони як працівник та як особистиість. Серед іншого відповідачі вказали, що [PERSON] , як керівник лабораторії, серед іншого «розподіляв фонд матеріального заохочення в залежності від особистого внеску кожного працівника в загальні результати роботи. З`явилися скарги. За перевірками по скаргам працівників було виявлено, що заохочення відбувалися не за результатами роботи працівників, а за особистими симпатіями [PERSON] » Окрім того відповідачі вказували, що після звільнення [PERSON] «При проведені позапланової перевірки було виявлено, що « [PERSON] самостійно вилучив ряд документів, інструкцій із системи управління якістю підприємства». Перший випадок, на думку позивача є оціночне судження чи особистою думкою, оскільки мова йде про фактичні дані, які можна було б підтвердити, якби це відповідало дійсності. А другий випадок, це фактичні дані, які встановлені рішенням Орджонікідзевського районного суду від 22.06.2016 року по справі № 335/10080/15-ц, де аналогічна інформація про те, що [PERSON] нібито вилучив ряд документів з системи управління якістю підприємства, була визнана недостовірною. Отже, позивач вважає, що листом № 24 від 22.05.15 відповідачами була поширена інформація, яка стосується безпосередньо нього, тобто позивача; поширена інформація містить фактичні дані, які не відповідають дійсності та порушують його права, що вже призвело до втрати вакантної посади, вибореної ним на конкурсній основі та до раду інших негативних наслідків. Цей висновок не є припущенням позивача, оскільки у листі № 04053/08-36 від 22.06.15, скерованого Запорізькою обласною державною адміністрацією до Міністерства економіки розвитку і торгівлі України, прямо зазначено, що погодження кандидатури [PERSON] не відбулося зокрема через те, що були отримані колективні звернення зі скаргами на нього, як на працівника та можливого керівника із вказанням конкретно на лист № 24 від 22.05.15. Отже, неправомірні дії відповідачів у формі поширення негативної неправдивої інформації, які перебувають у безпосередньому причинно- наслідковому зв`язку із негативними наслідками, а саме - із не призначенням позивача на посаду, яку він виборов в результаті конкурсного відбору. Також, позивач зазначає, що за час описаних подій він втратив спокій, через цей конфлікт та постійну напруженість у нього погіршилися стосунки у сім`ї, що навіть призвело до погіршення здоров`я його дружини. Постраждала його ділова репутація, у нього погіршилися стосунки із колишніми колегами, у вузьких професійних кругах ситуація стала досить відомою, тому на теперішній час позивач не може знайти роботу по спеціальності. Останні кілька років [PERSON] змушений захищати свої порушені права, а це означає постійні численні переписки, суди, оскарження та інші дії, з якими він ніколи не мав досвіду, тому йому важко вирішувати ці питання без сторонньої допомоги. За цей час позивач зазнав втрат, які взагалі не можливо компенсувати будь- яким чином, бо побудувати іншу кар`єру він не може. Наразі він став пенсіонером, його виробничі стосунки змінилися кардинально. Свою моральну шкоду, завдану відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] позивач оцінює у 60000 (шістдесят тисяч) грн. У судовому засіданні позивач підтримав усі факти, які викладені у позовній заяві. Просив суд задовольнити його вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідачів окрім відшкодування моральної шкоди, судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору. Представник позивача також просив суд задовольнити вимоги [PERSON] у повному обсязі, оскільки це не суперечить нормам Закону. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позову та доводила суду, що підписуючи лист № 24 від 22.05.15 року, відповідачі реалізували своє право на звернення, передбачене Законом України "Про звернення громадян", тому це не є підставою для звернення позивача з відповідним позовом. На думку представника відповідача, твердження, які [PERSON] просить визнати недостовірними: «З`явилися скарги. За перевірками по скаргам працівників було виявлено, що заохочення відбувалися не за результатами роботи працівників, а за особистими симпатіями [PERSON] » є критичною оцінкою певних фактів і недоліків, вираженням суб`єктивної думки і погляду членів коллективу, тому не моуть бути предметом розгляду в суді. Також, представник відповідачів вважає, що зв`язок між непризначенням позивача на посаду та листом відповідачів відсутній, тому позовні вимоги в цій частині безпідставні. Стосовно відшкодування моральної шкоди, представник відповідачів вважає його взагалі необґрунтованим, недоведеним, а тому підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] не має. Просила суд відмовити у їх задоволенні. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. За змістом ч.1 ст. 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Положеннями ст. 28 Конституції України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності, яка кореспондується. Як наголошує ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Вказані положення також закріплені в статті 297 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Тобто право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Як встановлено у судовому засіданні, у березні 2015 року він прийняв участь в конкурсному відборі на посаду генерального директора ДП «Запоріжжястандартметрологія». На підставі рішення, прийнятого 18.05.15 року, під час закритого засідання постійно діючої комісії для проведення конкурсного відбору керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки та визначення претендентів на посади керівників особливо важливих для економіки підприємств, що належать до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, [PERSON] був оголошений переможцем конкурсного відбору на посаду генерального директора ДП «Запоріжжястандартметрологія». Відповідно до протоколу засідання комісії, його перемога за результатами конкурсу є підставою для укладення з ним відповідного контракту як із керівником ДП «Запоріжжястандартметрологія», однак цього зроблено не було через відсутність погодження його кандидатури головою Запорізької обласної державної адміністрації. Запорізька обласна державна адміністрація не погодила позивача на посаду генерального директора ДП «Запоріжжястандартметрологія», що перешкодило йому зайняти посаду та призвело до переривання його кар`єри, та як наслідок, закінчення професійної діяльності взагалі. Підставою для прийняття такого рішення Запорізькою обласною державною адміністрацією був зокрема лист № 24 від 22.05.15, адресований Міністерству економічного розвитку і торгівлі України та Запорізькій обласній державній адміністрації, підписаний від імені відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зазначеним листом відповідачі просили Мінекономрозвитку та особисто міністра не допустити до керівництва державним підприємством таку людину, як [PERSON] , посилаючись при цьому на те, що він працював на їхньому підприємстві та показав себе з негативної сторони як працівник та як особистиість. Серед іншого відповідачі вказали, що [PERSON] , як керівник лабораторії, серед іншого «розподіляв фонд матеріального заохочення в залежності від особистого внеску кожного працівника в загальні результати роботи. З`явилися скарги. За перевірками по скаргам працівників було виявлено, що заохочення відбувалися не за результатами роботи працівників, а за особистими симпатіями [PERSON] » Окрім того відповідачі вказували, що після звільнення [PERSON] «При проведені позапланової перевірки було виявлено, що « [PERSON] самостійно вилучив ряд документів, інструкцій із системи управління якістю підприємства». Вищевказані дії відповідачів у формі поширення негативної неправдивої інформації, які перебувають у безпосередньому причинно- наслідковому зв`язку із негативними наслідками, а саме - із не призначенням позивача на посаду, яку він виборов в результаті конкурсного відбору. Відповідно до ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Особисті немайнові права фізичної особи захищаються відповідно до глави 20 цього Кодексу (ст.ст. 269-280 ЦК України). Згідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи" відповідно до статей 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до роз`яснень, які викладені в п.15 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Таким чином, в даному випадку факт поширення відповідачами інформації стосовно позивача в листі № 24 від 22.05.15 підтверджується відповідним листом № 04053/08-36 від 22.06.15, скерованого Запорізькою обласною державною адміністрацією до Міністерства економіки розвитку і торгівлі України, прямо зазначено, що погодження моєї кандидатури не відбулося зокрема через те, що були отримані колективні звернення зі скаргами на позивача як на працівника та можливого керівника із вказанням конкретно на лист № 24 від 22.05.15. Таким чином, суд вважає, що позивачем доведений факт поширення інформації відповідачами що стосується позивача. Як зазначено в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року №1 чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Оцінюючи інформацію, висловлену в листі № 24 від 22.05.2015, суд вважає, що згідно висловлювань відповідачів позивач представляється як особа, яка не дотримується законів України, має низький етичний рівень, та показав себе з негативної сторони як працівник та як особистість, що посягає на честь, гідність та ділову репутацію позивача. Як роз`яснює п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року №1 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Також п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року №1 наголошує, що відповідач повинен довести, що поширені ним відомості відповідають дійсності. На позивача покладається обов`язок довести лише факт поширення відомостей, які порочать його честь гідність та ділову репутацію, особою, до якої пред`явлений позов, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Проте, позивач має право подати докази невідповідності дійсності таких відомостей. Таким чином, доведення поширення відповідачем інформації про її недостовірність є правом, а не обов`язком позивача. Як наголошує п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року №1 вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Аналізуючи зміст листа №24 від 22.05.2015 відповідачами була поширена інформація, яка стосується безпосередньо позивача, а поширена інформація містить фактичні дані, які не відповідають дійсності та порушують права позивача, що вже призвело до втрати вакантної посади, та до ряду інших негативних наслідків. Цей висновок не є припущенням, як наголошує представник відповідача, а має однозначне підтвердження, що відображається у листі № 04053/08-36 від 22.06.15, скерованого Запорізькою обласною державною адміністрацією до Міністерства економіки розвитку і торгівлі України, де прямо зазначено, що погодження кандидатури [PERSON] не відбулося зокрема через те, що були отримані колективні звернення зі скаргами на [PERSON] , як на працівника та можливого керівника із вказанням конкретно на лист № 24 від 22.05.15. Отже, недостовірна інформація щодо позивача є за своїм характером твердженнями (фактичними даними), а не оціночними судженнями, і вона може бути предметом судового захисту. За змістомч.1 ст.280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Як регламентує п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Внаслідок вищенаведених неправомірних дій відповідачів [PERSON] була завдана моральна шкода, яка полягає у безпосередньо розповсюдженні стосовно нього недостовірної інформації, що принижує його честь, гідність і ділову та у характеристиці його особи, а також створенні умови для погіршення ділової репутації позивача. У професійних кругах ситуація стала досить відомою, тому на теперішній час позивач не може знайти роботу по спеціальності, що призвело до моральних страждань [PERSON] . Оцінюючи належність, допустимість а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що оспорювана інформація поширена та доведена до відома певного кола осіб, стосується безпосередньо позивача, крім того є недостовірною, а також вказаним розповсюдженням інформації особистим немайновим правам позивача завдана шкода, суд вважає, що позовна заява в цій частині підлягає задоволенню. Як вказано в п. 25 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Згідно ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Враховуючи те, що оспорювана інформація розповсюджена відповідачами, суд вважає, що і спростована вона повинна бути спростована у такий самий спосіб як вона була поширена, а саме шляхом направлення листа до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та голові Запорізької обласної державної адміністрації із спростуванням викладеної у листі № 24 від 22.05.15 недостовірної інформації, а саме: «З`явилися скарги. За перевірками по скаргам працівників було виявлено, що заохочення відбувалися не за результатами роботи працівників, а за особистими симпатіями [PERSON] » та «При проведені позапланової перевірки було виявлено, що « [PERSON] самостійно вилучив ряд документів, інструкцій із системи управління якістю підприємства». Щодо позовних вимог про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди в сумі 60 000 гривень, то слід зазначити наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Відповідно до п. 27 Постанови способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно, якщо, наприклад, редакція засобу масової інформації добровільно опублікувала спростування, яке задовольняє позивача. Право на повагу до гідності та честі відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, які не мають економічного змісту (статті 269, 270 ЦК України). Поняття «моральна шкода» визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 р. Отже під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Приниженням ділової репутації є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його професійної діяльності, у зв`язку з чим знижується його авторитет. Зазначені дії завдають майнової та моральної шкоди, а тому ця шкода за відповідними позовами потерпілих осіб підлягає відшкодуванню за правилами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України. У зв`язку з поширенням недостовірної інформації [PERSON] відчув душевні страждання, оскільки безпідставні висловлювання відповідачів дали негативну оцінку його особистим якостям, у нього порушились нормальні життєві зв`язки. За час, що минув з його перемоги у конкурсі, він став пенсіонером. Відповідно до п. 27 Постанови при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. Безперечно, суд звертає увагу на те, що будь-які негативні відомості про особу призводять до хвилювань особи, до змін в організації її життя при спілкуванні із оточуючими, необхідністю додаткових пояснень тощо. Ці хвилювання і зміни організації життя позивача мають причинно-наслідковий зв`язок. Отже, суд вважає, що достатньою для позивача є солідарне стягнення з відповідачів моральної шкоди у розмірі 6000 гривень, вважаючи, що такий розмір моральної шкоди є цілком розумним і справедливим та доведеним, що свідчить про часткове задоволення вищевказаної позовної вимоги. Посилання позивача на те, що йому завдана моральна шкода в розмірі 60 000,00 гривень, належним чином не обґрунтована та не доведена у суді, чим позивач не виконав свого обов`язку доказування, визначеного ст. ст. 12, 81 ЦПК України. Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін . Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позову [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, з підстав, зазначених у рішенні. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Заперечення відповідачів не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а їх представником не надано доведених та обґрунтованих підстав для їх задоволення.

Outcome: partial