Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

У червні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16.07.2015 року між сторонами був укладений шлюб, за час перебування в якому народилася дитина [PERSON] , [INFO] . До травня 2019 року сторони проживали однією сім`єю, однак після вказаної дати спільне проживання та ведення спільного господарства припинено, адже кожен має різні погляди на життя, втрачено почуття любові та поваги, збереження шлюбу та примирення є неможливим. З моменту припинення шлюбних відносин відповідач ні позивачу, ні спільній дитині допомоги не надає, участі у її вихованні не приймає, позивач не в змозі сама утримувати дитину. Наразі позивач знаходиться у відпустці по догляду за дитиною та отримує 860, 00 грн. щомісячної державної допомоги при народженні дитини, якої не вистачає для належного та достатнього забезпечення дитини. Матеріальну допомогу позивачу з донькою надають близькі родичі. На момент подання позову не досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини, а також її матеріального утримання та виховання. Відповідач офіційно не працевлаштований, але отримує дохід від здійснення нерегулярних перевезень пасажирів, має у приватній власності дві квартири, які здає в оренду та отримує дохід. Позивач вважає, що відповідач має можливість виплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 2500, 00 грн. щомісячно, та на утримання дружини у розмірі 1500, 00 грн., адже позивач також потребує допомоги, при цьому іншої родини та інших дітей у відповідача немає, він працездатний та має дохід. Просить суд позов задовольнити, 1) розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 16.07.2015 року Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції; 2) визначити місце проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; 3) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] в розмірі 2500 грн. 00 коп. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня пред`явлення позову; 4) стягнути з [PERSON] аліменти на утримання на користь [PERSON] в розмірі 1500 грн. 00 коп. щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.07.2019 року відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач визнає позовні вимоги про розірвання шлюбу, а також вимоги щодо стягнення аліментів на утримання доньки у розмірі 1000, 00 грн. щомісячно, у задоволенні іншої частини позовних вимог просить відмовити. Добрі сімейні стосунки між сторонами були до вересня 2018 року, тобто до моменту приїзду матері позивача, після якого почали виникати суперечки та непорозуміння, будь-які рішення щодо родини дружина приймала разом зі своєю матір`ю. Не витримавши такого способу життя, відповідач забрав свої речі та почав проживати в іншій квартирі. Після від`їзду матері сторони намагалися поновити сімейні стосунки, але прийшли до висновку, що проживати разом дальше не зможуть. Свої батьківські обов`язки виконує повністю, матеріально турбується про неї, купує ліки та продукти, возить до лікарні. Щодо утримання позивача, то позивач залишив їй придбане ними майно, а також всі грошові заощадження. Відповідач є безробітним, роботи за фахом не має, поведінка позивача сприяла загостренню його хронічних захворювань. Також відповідач наголосив, що має дохід від оренди квартири у розмірі 7000 грн., та такий самий дохід має і позивач, яка також здає квартиру в оренду. На утриманні відповідача знаходиться його мати. З урахуванням наведеного, вважає, що сума у розмірі 1000, 00 грн. буде достатньою, а в разі зміни матеріального стану та стабілізації здоров`я відповідач готовий до збільшення аліментів. Позивач [PERSON] подала до суду відповідь на відзив, згідно якого просить суд задовольнити позов, адже викладені у відзиві обставини не відповідають дійсності. Жодних заощаджень відповідач не залишав, адже він був безробітним, а доводи щодо утримання матері позивача під час її перебування у Харкові спростовані тим, що її мати завжди привозила гостинці внучці та мала власні кошти, які давала позивачу для забезпечення дитини, вона ніколи не перебувала на утримання позивача та відповідача. Як видно з відзиву, відповідач не заперечує проти визначення місця проживання дитини з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Відповідач працездатний, має незадекларований дохід, не є інвалідом, інші особи на його утриманні відсутні, в той же час позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною та не може працювати через вік дитини. Оскільки дохід відповідача є мінливим, то розмір аліментів слід визначити у твердій сумі у розмірі 2500, 00 грн. У листопаді 2019 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, оскільки [PERSON] відмовляє йому у спілкуванні з дитиною, що порушує його права та права доньки, яка повинна знати свого батька та отримувати від нього турботу. Просить суд зобов`язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою, визначити способи його участі у вихованні доньки, а також зобов`язати [PERSON] за два дні до зустрічі з донькою надавати інформацію щодо фактичного місця перебування дитини, а у разі змін повідомляти його особисто наступного дня з дня настання таких обставин. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.04.2020 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей по Шевченківському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей по Шевченківському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.12.2020 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною прийнято до провадження судді Хайкіна В. М. Представник позивача [PERSON] - адвокат Жукова В. М. в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву з проханням провести судовий розгляд за відсутністю позивача та її представника, позовні вимоги про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення аліментів на дитину у розмірі 2500, 00 грн. підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням провести судовий розгляд за відсутністю відповідача, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] просить суд залишити без розгляду. В частині позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення проживання дитини з матір`ю та стягнення аліментів на дитину заперечень немає. Представник третьої особи - Служби у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу за відсутності представника третьої особи, а також висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю [PERSON] . Суд, дослідивши доводи сторін, викладені у письмових заявах по суті спору, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено матеріалами справи, 16.07.2015 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, актовий запис №602, що підтверджує свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 16.07.2015 року (а. с. 6). Від цього шлюбу у сторін є дитина - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видане Дзержинським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 12.04.2017 року (а. с. 7). Як наголошують сторони у письмових заявах по суті справи, подружні стосунки між ними на даний час фактично припинені, подружжя не веде спільного господарства і не проживає однією сім`єю, збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам як позивача, так і відповідача. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Пунктом 9 статті 7 Сімейного Кодексу України передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості та розумності, відповідно до моральних засад суспільства Відповідно до статті 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до частини 1 статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини 2 статті 104, частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т. ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 статті 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2 статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно із пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. На підставі наведеного, з урахуванням особливого характеру сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, беручи до уваги, що сторони заперечують проти збереження їхньої сім`ї та наполягають на розлученні, суд не може покласти обов`язок збереження сім`ї на сторін при наявності категоричного заперечення цього, окрім того збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, при наявності бажання обох сторін. Підстав для вжиття заходів щодо примирення подружжя суд не знаходить. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ради України 27.02.1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до статті 161 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У відповідності до частин 4, 5 статті 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 19.11.2019 року №718, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] (а. с. 57-58). Судом також досліджено акт обстеження умов проживання від 18.10.2019 року №185, згідно якого умови проживання за адресою: [ADDRESS] , задовільні, присутні всі комунальні зручності, є необхідні меблі та побутова техніка, дитина має окреме спальне місце, є місце для зберігання речей та ігор (а. с. 59). Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка №4» Харківської міської ради від 25.10.2019 року за вих. №01-15/607-19, в поліклініку дитину супроводжували обидва батьки, які виконували рекомендації лікарів, при останньому відвідуванні у жовтні 2019 року дівчинка відвідувала поліклініку у супроводі матері, батько дитини з приводу здоров`я дівчинки до поліклініки не звертався (а. с. 60). Визначальним у вирішенні даної позовної вимоги є принцип Міжнародної декларації прав дитини, проголошеною Генеральною асамблеєю ООН «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю». Згідно статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Так, принцип статті 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що випливає як зі змісту статті 141 Сімейного кодексу України, так зі змісту Конвенції про права дитини, тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, рівно як і батько дитини, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини батьки можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Згідно зі статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Позивач вважає, що вона спроможна надати дитині належний рівень виховання, постійно піклується про її розвиток, має належні житлово-побутові умови. Достовірно встановлено, що на даний час спільна малолітня дитина проживає разом з матір`ю, також мати [PERSON] не перешкоджає участі батька [PERSON] у вихованні спільної дитини. Згідно із статтею 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Дана норма передбачає у першу чергу, щоб саме батьки виявляли до дитини повагу та ставилися до неї як до особистості, враховували її бажання, інтереси, потреби. Сторони не позбавлені можливості домовитися, діючи в інтересах дитини, щодо спільної участі у вихованні дитини. У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. У рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» (Заява №39948/06 від 18.12.2008 року, суд звертає увагу, що для батьків та дитини «бути разом» є елементом сімейного життя, та внутрішні засоби, які їм перешкоджають є елемент втручання в право. «…Там, де є очевидні сімейні зв`язки з дитиною, держава повинна діяти так, щоб ці зв`язки розвивались і дотримувались законні гарантії, які б дозволяли дитині бути частиною сім`ї, навіть якщо батьки не проживають разом…». З урахуванням наведеного, суд визначає місцем проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . З приводу позовної вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України, статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.п. 15, 17 Постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року, у відповідності із статтею 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених ст. 198, 199 СК України, і своїх повнолітніх дочку, сина. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (статті 183 цього кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 СК) і виплачуються щомісячно. Згідно статі 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1, 2 статті 184 Сімейного Кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. При цьому, згідно з частиною 2 статті 182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Судом встановлено, що [PERSON] , лікар ветеринарної медицини, знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до 3 років з 12 червня 2017 року по 03 квітня 2020 року, про що свідчить наказ ПП «Бар`єр-профі» від 12.06.2017 року «Про надання відпустки по догляду за дитиною до трьох років» (а. с. 10). Із довідки Головного управління ДФС України у Харківській області від 07.06.2019 року №264963/1610/20-40-56-11-14 видно, що інформація про доходи [PERSON] за період з 4 кварталу 2018 року по 1 квартал 2019 року відсутня (а. с. 11). Відповідно до довідки №1086, [PERSON] перебуває на обліку в УПСЗН в Слобідському районі та отримує щомісячну допомогу при народженні дитини у розмірі 860, 00 грн. (а. с. 61). Згідно довідки №3519 від 20.09.2019 року, виданої Харківським міським центром зайнятості Державного центру зайнятості, [PERSON] перебував на обліку як безробітний в Харківському МЦЗ з 08.12.2017 року по 18.12.2018 року (а. с. 50). Також матеріали справи містять довідку за висновком ЛКК №2509/6 від 25.09.2019 року, видану Комунальним некомерційним підприємством «Міська поліклініка №17», [PERSON] спостерігається з діагнозом: хронічний гастродуодекіт, стадія постійної ремісії, хронічний пакреатит, холецистит (а. с. 49). Крім цього, даних про теперішнє працевлаштування як позивача, так і відповідача, а також про наявність у них на праві приватної власності нерухомого майна, яке вони здають в оренду матеріали справи не містять, також відсутні докази про інші джерела доходу сторін у справі. Разом з тим, суд враховує і ту обставину, що відповідач є здоровою, працездатною молодою особою, даних про наявність обмежень за станом здоров`я не має, дані про наявність на його утриманні інших непрацездатних осіб також відсутні. Отже, приймаючи до уваги як рівень прожиткового мінімуму дитини, на утримання якої стягуються аліменти, матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, зважаючи на батьківський обов`язок відповідача по утриманню дитини до її повноліття, враховуючи інтереси останньої, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 14.06.2019 року. При цьому, суд зазнає, що стаття 180 Сімейного кодексу України визначає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто дана норма передбачає обов`язок утримувати дитину, як батьком, так і матір`ю, причому, такий обов`язок є особистим, індивідуальним, а не солідарним. Позивач при цьому є особою працездатного віку, немає ніяких протипоказань до праці, тому вона також повинна приймати участь в утриманні дитини на рівні з її батьком. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судового рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Статтею 75 Сімейного кодексу України визначено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Згідно із частиною 2 статті 84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Стаття 85 Сімейного кодексу України регулює правовідносини з припинення права дружини на утримання. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на її утримання у розмірі 1500 грн. 00 коп. щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку задоволенню не підлягають, адже на теперішній час спільній дитині сторін - [PERSON] уже виповнилось три роки. З приводу зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною суд зазначає наступне. 01.02.2022 року відповідач [PERSON] надав до суду заяву з проханням про залишення зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] без розгляду. Суд, вивчивши клопотання сторони зустрічного позивача про залишення позову без розгляду, дослідивши матеріали позову, вважає, що клопотання підлягає задоволенню. Так, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Крім цього, згідно частини 2 статті 257 ЦПК України сторонам роз`яснено, що особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем [PERSON] було сплачено 1536 грн. 80 коп. (768, 40 грн. х 2) за дві позовні вимоги немайнового характеру - розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, та оскільки ці вимоги задоволені у повному обсязі, суд присуджує на її користь витрати по сплаті судового збору з другої сторони - [PERSON] . Відповідно до вимог частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів (пункт 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»). Оскільки позовна вимога [PERSON] про стягнення аліментів задоволена, з відповідача [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню 992 грн. 40 коп. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною підлягає залишенню без розгляду.

Outcome: partial