Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та встановлення порядку користування квартирою. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що квартира за адресою: [ADDRESS] на праві спільної часткової власності по 1/3 частині належала [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 04.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги були [PERSON] та [PERSON] - діти спадкодавця. 28.09.2020 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Штаньку Ю.І. та [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом по 1/6 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Квартира за вказаною вище адресою має загальну площу 68,60 кв.м., житловою площею 42,7 кв.м., у т.ч. кімната 2, житловою площею - 14,7 кв.м., кімната 3 житловою площею - 17,4 кв.м., кімната 4 житловою площею 10,6 кв.м. Після отримання у власність Ѕ частини квартири відповідач [PERSON] чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю, змінив замки на вхідних дверях, не впускає останнього до квартири та не дозволяє йому проживати і користуватись єдиним житлом. З цих підстав, позивач просить суд усунути йому перешкоди у користуванні належною йому на праві спільної часткової власності 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , вселити його у квартиру за зазначеною адресою, встановити порядок користування житлом, виділивши: [PERSON] - житлову кімнату № 2 площею 14,7 кв.м. з лоджією, [PERSON] - житлову кімнату №4 площею 10,6 кв.м., залишити в загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] : житлову кімнату №3 площею 17,4 кв.м., кухню площею 8 кв.м., коридор площею 9,6 кв.м., комору площею 1,2 кв.м., туалет площею 1 кв.м., ванну площею 2,8 кв.м., балкон площею 0,93 кв.м. Ухвалою суду від 30.03.2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. 09.04.2021 року на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків, яку судом прийнято до розгляду. Ухвалою суду від 13.04.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 21.05.2021 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову через його необґрунтованість, а також через те, що відсутні докази обставин, вказаних у позовній заяві. Позивач просить виділити йому у користування кімнату № 2 , площею 14,7 кв.м з лоджією, а йому кімнату №4, площею 10,6 кв.м. Площа кімнати, яку просить виділити у користування позивач перевищує ідеальну частку житлової площі, що є значним перевищенням належної частки у житлі та не ґрунтується на положенні ст.358 ЦК України. Крім того, кімнатою №2 користується саме він, тому там і знаходяться його особисті речі. Також, перешкоди у користуванні квартирою ним не чиняться, позивач має ключі від квартири і може у будь-який момент заселитися у спірне житло. Ухвалою суду від 26.10.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Ухвалою суду від 22.11.2021 року визнано обов`язковою явку сторін у справі для надання пояснень по суті спору. 21.12.2021 року від позивача [PERSON] надійшла заява про долучення до матеріалів справи доказів про розмір понесених судових витрат, яку судом прийнято до розгляду. 13.01.2022 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про зменшення розміру судових витрат і витрат на правову допомогу. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. Крім того зазначив, що квартира за адресою: [ADDRESS] . належить йому та відповідачу - його рідному братові [PERSON] по Ѕ частині. Він проживав у спірній квартирі до 2006 року. В зазначеному житлі залишись його речі. Кожного року він приїздив до батьків, коли останні були живі, які йому відкривали двері, оскільки він не має ключів. Останній раз приїздив до спірного житла в серпні чи восени 2019 року. Двері відкривала матір. У березні 2021 року зателефонував до відповідача, з яким до цього не спілкувався, та запропонував зустрітись, щоб той надав йому ключі для доступу до квартири, але на зустріч брат так і не з`явився. Неодноразово надсилав на адресу [PERSON] листи з вимогою не чинити йому перешкоди у користуванні власністю, які залишились без відповіді та позитивного вирішення спору. Позивач не заперечує виділенню йому у користування кімнати №4, тобто будь-якої з можливих варіантів. Також, позивач просив суд задовольнити його заяву про стягнення з відповідача на його користь понесених судових витрат на правничу допомогу в розмірі 35 000 грн., а також сплачений судовий збір в розмірі 1 816 грн. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували проти задоволення позову, вказавши, що позивач має свій комплект ключів від спірної квартири. Останній в квартирі не мешкає, з батьками не спілкувався та не бачився приблизно 15 років. Крім того, він з братом не зустрічався, [PERSON] не просив надати комплект ключів. В 2021 році зустрічі, про яку зазначає позивач, не було. Також, просили суд зменшити розмір судових витрат і витрат на правову допомогу, оскільки заявлені позивачем витрати є неспівмірними із складністю справи та виконаними представником позивача робіт, часом, витраченим останнім на виконання послуг, ціною позову. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній письмові докази, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , виходячи з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стосовно заявлених вимог про усунунення [PERSON] перешкод у користуванні належною йому на праві спільної часткової власності 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] та вселення, суд дійшов до такого. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.09.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №841, квартира за адресою: [ADDRESS] на праві приватної часткової власності (по 1/2 частці) належить [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). Зазначена обставина також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.09.2020 року №225803830 (а.с. 13) та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.03.2021 року №249311453 (а.с. 14). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його прав. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В обґрунтування своїх заперечень на позовну заяву в судовому засіданні та у відзиві на позов [PERSON] зазначив, що проживає в спірній квартирі один, а в кімнаті, яку позивач бажає зайняти, знаходяться його речі, перепони у користуванні [PERSON] квартиною не чинить, останній має ключі від квартири та може будь-коли її використовувати. Позивач зі своєю дружиною проживають за адресою: [ADDRESS] . Останній добровільно не приймає участі у розподілі витрат на оплату комунальних платежів. Як доказ порушення [PERSON] прав позивача на вільне користування належною йому власністю, [PERSON] долучено до матеріалів справи його неодноразові звернення до відповідача з вимогою про надання йому комплекту ключів, які було направлено на адресу останнього. Таким чином, вважаю, що поведінка відповідача до судового розгляду цієї справи та під час розгляду справи по суті, свідчить про вчинення певних перешкоду користуванні спірною квартирою. Дослідивши зазначені вище листи [PERSON] до [PERSON] , враховуючи ненадання відповідачем доказів, що спростовують обставини, на які посилається позивач, суд дійшов до висновку, що поведінка відповідача до та під час судового розгляду цієї справи по суті, свідчить про вчинення певних перешкод у користуванні спірною квартирою з боку відповідача, тому вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні належною йому на праві спільної часткової власності 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] та вселення є обґрунтованими, підтвердженими зібраними у справі доказами, а тому задовольняються судом. Враховуючи встановлення факту перешкоди у користування часткою спірного житла з боку відповідача, суд вважає за необхідним задовольнити вимогу і щодо вселення [PERSON] до квартири за адресою: [ADDRESS] . Розглянувши вимоги [PERSON] в частині встановлення порядку користування житлом, виділення [PERSON] житлової кімнати №2 площею 14,7 кв.м. з лоджією, виділення [PERSON] житлової кімнати №4 площею 10,6 кв.м., залишення в загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] житлової кімнати №3 площею 17,4 кв.м., кухні площею 8 кв.м., коридору площею 9,6 кв.м., комори площею 1,2 кв.м., туалету площею 1 кв.м., ванни площею 2,8 кв.м., балкону площею 0,93 кв.м., суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову в цій частині, виходячи з такого. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч. 1). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. 2). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом (ч. 3). Частиною 1 ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Як встановлено судом, квартира за адресою: квартира за адресою: [ADDRESS] є спільною частковою власністю сторін у справі. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1). Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (ч. 2). Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч. 3). Таким чином, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Отже, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15, який, відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», повинен враховуватись судами при застосуванні таких норм права. В судовому засіданні встановлено, що сторони у справі не можуть дійти домовленостей у користуванні квартирою, оскільки відповідач чинить [PERSON] перешкоди у користуванні власністю. Доказів протилежного матеріали справи №333/1779/21 не містять. При цьому, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, що підтверджують перебування позивача у шлюбі, а також те, що кімнатою № 2 площею 14,7 кв.м. з лоджією, площею 2,37 кв.м. користується відповідач, а також, що [PERSON] не заперечував проти виділення йому у користування будь-якої з можливих кімнат, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та вважає за необхідне встановити наступний порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] : виділити в користування [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] житлову кімнату №4 площею 10,6 кв. м. з балконом, площею 0,93 кв.м. (до кімнати №3); виділити в користування [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] житлову кімнату №2 площею 14,7 кв.м. з лоджією, площею 2,37 кв.м; залишити в загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату №3 площею 17,4 кв.м., кухню площею 8 кв.м., коридор площею 9,6 кв. м., комору площею 1,2 кв.м., туалет площею 1 кв. м., ванну кімнату площею 2,8 кв.м. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3). Частиною 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 35 000 грн. Як доказ понесених витрат на надання професійної правничої допомоги, позивачем долучено до матеріалів справи договір про надання правової допомоги від 11.03.2021 року №4, акт прийому-передачі виконаних робіт №1 по договору про надання правової допомоги №4 від 16.03.2021 року, акт прийому-передачі виконаних робіт №2 по договору про надання правової допомоги №4 від 24.03.2021 року, акт прийому-передачі виконаних робіт №3 по договору про надання правової допомоги №4 від 20.12.2021 року, квитанцію від 16.03.2021 року №741184 серії 10 ВАА на суму 2 000 грн., квитанцію від 24.03.2021 року №741187 серії 10 ВАА на суму 8 000 грн., квитанцію від 20.12.2021 року №741197 серії 10 ВАА на суму 25 000 грн. В клопотанні про зменшення розміру судових витрат і витрат на правову допомогу [PERSON] просить суд стягнути з нього на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі не більше, ніж сплатив відповідач, у зв`язку з тим, оскільки заявлені [PERSON] витрати є неспівмірними із складністю справи та виконаними представником позивача робіт, часом, витраченим останнім на виконання послуг, ціною позову. Розглянувши клопотання сторін у справі, дослідивши надані позивачем документи, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд виходить з того, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Крім того, саме такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 01.09.2021 року, винесеній за результатами розгляду справи № 178/1522/18, який відповідно до статті 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм. З огляду на викладене, дослідивши наявні в матеріалах справи докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи складність справи, а також обсяг виконаних адвокатом робіт та подання [PERSON] обґрунтованої заяви про зменшення витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь [PERSON] понесених ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, судовий збір у розмірі 908 грн. покладається судом на відповідача.

Outcome: partial