Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] 15.12.2021 звернулася в суд із позовом до Добросинсько-Магерівської сільської ради Львівського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Рава-Руська державна нотаріальна контора Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання в порядку спадкування за законом права власності на 1/2 частину житлового будинку, 1/2 частину господарських будівель та права власності на 1/2 частину житлового будинку, 1/2 частину господарських будівель як члена колишнього колгоспного типу двору. Свої позовні вимоги мотивує наступним. Її чоловік [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно. [PERSON] до дня своєї смерті проживав та був зареєстрований в будинку [ADDRESS] . Вона - [PERSON] , дружина померлого [PERSON] , проживала та була зареєстрована разом із ним до дня його смерті [INFO] та разом вели спільне господарство. Заповіт від імені [PERSON] не посвідчувався. Позивачка вказує, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відносився до колгоспного типу двору, де станом на 30.06.1990 р. головою двору був [PERSON] , а членом колгоспного типу двору його дружина [PERSON] . Стверджує, що всі члени колгоспного двору, а саме: її чоловік [PERSON] та вона [PERSON] формально мають право згідно діючого на той час законодавства, на спільну власність у колгоспному дворі, а саме по 1/2 частині нерухомого майна колгоспного двору та по 1/2 частині господарських будівель і споруд даного двору, яке збереглося після його припинення. З метою оформлення спадщини позивачка звернулась з заявою в Рава-Руську державну нотаріальну контору для оформлення спадщини після смерті [PERSON] . Нотаріус завів спадкову справу № 184/2021, проте відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] після смерті її чоловіка, оскільки позивачкою не подано необхідних документів, що посвідчують право власності на спадкове нерухоме майно. Зазначає, що також позивачка звернулася в Добросинську-Магерівську сільську раду Львівського району, Львівській області, де їй було усно роз`яснено, що реєстрація права власності на частки будинку можлива лише за рішенням суду. У зв`язку з чим позивачка змушена звернутися за захистом своїх прав до суду та просить позов задоволити. Позивачка в підготовче судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином, однак надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задоволити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача - Добросинсько - Магерівської сільської ради, Львівського району Львівської області в підготовче судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Однак, представник відповідача - Добросинсько - Магерівської сільської ради, Львівського району Львівської області надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи у відсутності їх представника. Проти задоволення позову не заперечили, у вирішенні даної справи покладаються на думку суду. Представник третьої особи Рава-Руської ДНК в підготовче судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином, що стверджується матеріалами справи. На адресу суду надіслала заяву про розгляд справи у її відсутності та копію спадкової справи № 184/2021, заведену 05.08.2021 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Проти задоволення позову не заперечила. А тому суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі позивачки, представника відповідача, представника третьої особи, які не з`явилися в підготовче судове засідання, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення такого, зважаючи на подані ними заяви про розгляд справи у їх відсутності. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Частиною 3 статті 200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Так як відповідач не заперечує проти позовних вимог, фактично визнали їх, суд вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого 25.01.2021 Виконавчим комітетом Добросинсько-Магерівської сільської ради Львівського району Львівської області. Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно. Свідоцтво про одруження серія [NUMBER] підтверджує, що [PERSON] був одружений з позивачкою. Довідка № 1112 від 02.08.2021 р. видана виконкомом Добросинсько - Магерівської сільської ради Замківського старостинського округу № 2 підтверджує те, що [PERSON] до дня своєї смерті проживав та був зареєстрований в будинку [ADDRESS] . Із копії довідки № 1111 від 02.08.2021 виданої виконкомом Добросинсько - Магерівської сільської ради Замківського старостинського округу № 2 вбачається, що позивачка [PERSON] , дружина померлого [PERSON] , проживала та була зареєстрована разом із померлим до дня його смерті [INFO] та разом вели спільне господарство. Довідка № 1116 від 02.08.2021 видана виконкомом Добросинсько - Магерівської сільської ради Замківського старостинського округу №2 підтверджує, що заповіт від імені [PERSON] не посвідчувався. Встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відносився до колгоспного типу двору, де станом на 30.06.1990 р. головою двору був [PERSON] , [INFO] , а членом колгоспного типу двору - його дружина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією виписки № 1630 від 11.11.2021, виданої виконкомом Добросинсько - Магерівської сільської ради Замківського старостинського округу № 2. Довідка № 1637 від 10.11.2021р. видана виконкомом Добросинсько - Магерівської сільської ради Замківського старостинського округу № 2 підтверджує, що станом на 15.04.1991 р. [PERSON] , 1947 р.н., та [PERSON] , 1951 р.н., не втратили права на частку в майні колгоспного типу двору за адресою: [ADDRESS] . Із копії довідки № 1701 від 23.11.2021 р. виданої виконкомом Добросинсько - Магерівської сільської ради Замківського старостинського округу № 2 вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , в арешті, під забороною та в заставі не перебуває. Довідка № 1636 від 10.11.2021 видана виконкомом Добросинсько - Магерівської сільської ради Замківського старостинського округу № 2 підтверджує, що в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , станом на 30.06.1990 малолітні та неповнолітні діти не проживали. Житловий будинок господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , побудований в 1987 р. та складається з приміщень: житлової (площею 18,2 кв.м.); житлової (площею 25,1 кв.м.); житлової (площею 16,5 кв.м.); кладової (площею 4,7 кв.м.); коридор (площею 7,9 кв.м.); коридор (площею 10,0 кв.м.); санвузол (площею 4,6 кв.м.); кухня (площею 17,6 кв.м.) Загальна площа житлового будинку 104,6 кв.м. (житлова площа 59,8 кв.м., допоміжна площа 44,8 кв.м.). Допоміжні будівлі: літня кухня, гараж, сарай, колодязь, ворота та огорожа, що підтверджується копією технічного паспорта ТІ01: 9417-5316-6744-8927 від 04.11.2021 в матеріалах справи. Згідно з ст. 120 ЦК Української РСР від 18.07.1963 року майно колгоспного типу двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК Української РСР від 18.07.1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Отже, всі члени колгоспного двору, а саме позивачка та її чоловік, мали право згідно діючого на той час законодавства, на спільну власність у колгоспному дворі, а саме по 1/2 частині нерухомого майна колгоспного двору та по 1/2 частині господарських будівель і споруд даного двору, яке збереглося після його припинення. Нотаріус Рава-Руської державної нотаріальної контори після смерті [PERSON] завів спадкову справу № 184/2021, проте відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину житлового будинку в [ADDRESS] після смерті [PERSON] , оскільки позивачкою не подано необхідних документів, що посвідчують право власності на спадкове нерухоме майно. Постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 30.11.2021, що стверджується копією такої в матеріалах справи. Відповідно до частини 1 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, яким є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, що передбачено ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Факт прийняття спадщини стверджується проживанням позивачки разом із спадкодавцем до дня його смерті, що підтверджується довідкою № 1111 від 02.08.2021р. виданою виконкомом Добросинсько - Магерівської сільської ради Замківського старостинського округу № 2. Із позову вбачається, що дійсно у позивачки відсутні необхідні документи, що посвідчують право власності на спадкове нерухоме майно, оскільки за життя її чоловік з невідомих для неї причин, не зареєстрував у встановленому порядку право власності на свій житловий будинок та господарські будівлі за : [ADDRESS] , про що свідчить довідка Червоноградського МБТІ № 5963 від 04.11.2021року. Т На підставі вищевикладеного та відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-ІV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстрованим в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у по господарські книги місцевих Рад. Слід зазначити, що по господарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Дані по господарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян, що надає підстави вважати, що право власності було зареєстроване згідно вимог діючого на той момент законодавства в по господарській книзі Погариської сільської ради. Тобто записи у по господарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Діючою на той час постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, було передбачено порядок реєстрації будинків в сільських населених пунктах, а тому записи в по господарських книгах підтверджується власність. Згідно з п 6-7 Вказівок по веденню по господарськогообліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані по господарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, з вищенаведеного вбачається, що записи у по господарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в майні. Таким чином право власності на колгоспний двір (житловий будинок та господарські будівлі) [ADDRESS] було зареєстроване згідно вимог діючого на той час законодавства в погосподарській книзі села Погарисько, яке на той час свідчили про реєстрацію власності на будинок та господарські будівлі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1222 Цивільного кодексу України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: approved