Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

у жовтні 2020 року позивач звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу 26/300 частин квартири [ADDRESS] , укладений 23.11.2004 року між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено про те, що 12.07.2003 року [PERSON] , діючи від свого імені та від імені своїх неповнолітніх доньок - [PERSON] та [PERSON] , набуто у власність 64/100 частин квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. В подальшому позивач дізналась про існування договору купівлі-продажу від 23.11.2004 року, за яким останньою начебто відчужено 26/300 частин вказаної квартири на користь [PERSON] . Позивач зазначає, що вказаний договір купівлі-продажу не укладала та не підписувала, наміру відчуження частини квартир не мала. За вказаних обставин, просить визнати недійсним зазначений вище договір на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06.10.2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 19). 11.11.2020 року від представника третьої особи - голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшли письмові пояснення по суті позовних вимог (а.с. 29-33). 25.11.2020 року від представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім?ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації надійшли письмові пояснення по суті позовних вимог (а.с. 39-41). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.11.2020 року зобов?язано посадових осіб Київського державного нотаріального архіву надати суду оригінал договору купівлі-продажу 26/300 часток квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідченого 23.11.2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оліферовським О.І., зареєстрованим в реєстрі за номером 2100, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 47). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.06.2021 року у справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено. (а.с. 88-89). 20.10.2021 року до суду надійшло повідомлення про неможливість надання висновку почеркознавчої експертизи (а.с. 98-102). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.10.2021 року провадження у справі поновлено. (а.с. 106). Відзив на позов від відповідача до суду не надходив. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити та постановити заочне рішення по суті спору. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд надходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 01.07.2003 року між [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені і в інтересах неповнолітнього [PERSON] (продавці) та [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені і в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] (покупці) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оліферовським О.І. за реєстровим номером 1027, за умовами якого [PERSON] та [PERSON] набуто у власність 64/100 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Матеріали цивільної справи містять копію договору купівлі-продажу, посвідченого 23.11.2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оліферовським О.І. за реєстровим номером 2100, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого [PERSON] відчужено 26/300 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.11.2020 року зобов?язано посадових осіб Київського державного нотаріального архіву надати суду оригінал договору купівлі-продажу 26/300 часток квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідченого 23.11.2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оліферовським О.І., зареєстрованим в реєстрі за номером 2100, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 47). Листом Київського державного нотаріального архіву від 08.12.2020 року повідомлено суд про те, що станом на 08.12.2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Оліферовський О.І. не передавав документи нотаріального діловодства та архіву на державне відповідальне архівне зберігання до Київського державного нотаріального архіву (а.с. 55). Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що оспорюваний договір купівлі-продажу, посвідчений 23.11.2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оліферовським О.І. за реєстровим номером 2100, за яким відчужено 26/300 часток квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , позивач не укладала, не підписувала, наміру на відчуження майна не мала. Частиною першою статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Поняття договору купівлі-продажу розкрите в ст. 224 Цивільного кодексу України. За цим договором, продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю юридичною природою договір купівлі-продажу є двосторонньою угодою, оскільки при її укладанні та здійсненні виявляється воля двох сторін, які беруть у ній участь. За приписом ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Підставою недійсності правочину згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбачених законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною. За приписами ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків. Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.06.2021 року у справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива», а провадження у справі зупинено (а.с. 88-89). 20.10.2021 року до суду надійшло повідомлення про неможливість надання висновку почеркознавчої експертизи, зі змісту якого вбачається, що при дослідженні технічної копії договору купівлі-продажу від 23.11.2004 року встановлено, що надана технічна копія вкрай поганої якості, у зображеннях досліджуваних почеркових об?єктів не візуалізується взагалі або ж проглядається дуже нечітко значна кількість ділянок елементів цих графічних об?єктів. Зазначене унеможливлює виокремлення суттєвих загальних і окремих почеркових ознак у ряді ділянок досліджуваних підпису і рукописного запису. Поряд з цим, у фрагментах елементів, які проглядаються, не міститься кількості корисної графічної інформації, достатньої для проведення ідентифікаційного почеркознавчого дослідження (а.с. 98-102). Відтак, суд надходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 203 ЦК України, для визнання недійсним договору купівлі-продажу частки нерухомого майна від 23.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оліферовським О.І., зареєстрованим в реєстрі за номером 2100, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] . В розпорядження суду належних, допустимих та достатніх доказів на обґрунтування існування вказаних у позові обставин, позивачем не надано та матеріали цивільної справи таких доказів не містять. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Врахувавши те, що на обґрунтування своїх позовних вимог позивач не надала суду належні та допустимі докази, не довела їх переконливість, а також не довела наявності обставин, на які посилалась як на підставу своїх вимог, зокрема, не довела суду тієї обставини, що не підписувала оспорюваний правочин, а так само відсутність вільного волевиявлення на його укладення, суд надходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed