Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів, мотивуючи позовну заяву тим, що 09.06.2009 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивілького стану Вінницького міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №958. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано 12.09.2018 року та дочка залишилась проживати з матір`ю. 19.09.2018 року Вінницьким міським судом Вінницької області було ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн., починаючи з 10.07.2018 року та до досягнення дитиною повноліття. Проте, визначений розмір аліментів наразі є недостатнім та не може забезпечити гармонійний розвиток дитини, а відповідач добровільно сплачувати більше не бажає, тому [PERSON] змушена була звернутися до суду з цим позовом та просила змінити розмір аліментів та щомісячно сстягувати аліменти із [PERSON] на її користь на утримання малолітньої доньки у розмірі Ѕ частки доходу, однак не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Також просила допустити рішення до негайного виконання в межах стягнення за один місяць та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених у позові та запереченні. Також зазначила, що відповідач оплачує гуртки дитини, її поїздку в Болгарію, працює за кордоном, інших утриманців не має, тому має можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі. Крім того, саме позивач обирає спосіб стягнення аліментів. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала частково в розмірі 2600,00 грн., тобто 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також зазначила, що відповідач додатково оплачує гуртки дитини (репетитора, англійську мову та танці), забезпечує її одягом. При цьому, він близько 6 місяців не працював, тому певний час не платив аліменти. Відповідач їздив з дитиною на море в м. Генічеськ. Також [PERSON] надає матеріальну допомогу матері, яка хворіє на діабет та бабусі. Щодо доходу відповідача, то представник зазначила, що [PERSON] працює водієм за кордоном та його середня заробітна плата складає 2100,00 злотих в місяць. Вимога про негайне виконання рішення суду не підлягає задоволенню, оскільки вже є рішення суду про стягнення аліментів. Просив позов задовольнити частково. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Матеріалами справи встановлено, що 09.06.2009 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивілького стану Вінницького міського управління юстиції, про що було зроблено відповідний актовий запис №958, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.09.2018 року - розірвано (а.с. 18). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , батьком яких є відповідач, що підтверджується свідоцтвом про її народження (а.с. 5). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.09.2018 року у справі №127/16853/18, яке набрало законної сили, було стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн., починаючи з 10.07.2018 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 7-8). Слід відзначити, що в другому кварталі 2021 року у позивача відсутні доходи, хоча до цього вона займалася підприємницькою діяльністю, що підтверджується Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (а.с. 19). Суд критично ставиться до роздруківок фотокарток (а.с. 60-62), оскільки вони не є належним та допустимим доказом у справі. Проаналізувавши вказані електронні докази відповідача, суд вважає, що долучені до справи роздруківки електронної переписки в соціальній мережі (а.с. 63-66) без електронних підписів учасників листування не можуть бути використанні як доказ у справі у зв`язку з їх невідповідністю вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки з цих роздруківок неможливо ідентифікувати відправника повідомлення та зміст такого документу не захищений від внесення правок та викривлення. В розумінні ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа. Такий висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 11 червня 2019 року у справі №904/2882/18 та від 24 вересня 2019 року у справі №922/1151/18. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що сторонами не заперечуються факти понесення відповідачем витрат на різноманітні гуртки дитини протягом останніх трьох місяців та проведення відпочинку з дочкою на морі. Суд також критично ставиться до твердження представника відповідача про те, що позивач має у власності квартиру, яка раніше належаала бабусі відповідача, оскільки ця квартира була отримана на підставі укладеного договору довічного утримання (догляду) (а.с. 75). З приводу твердження представника відповідача про утримання [PERSON] своєї хворої матері, то суд не приймає його до уваги, оскільки це не є підставою для відмови у задоволенні цього позову. Наявні у матеріалах справи копії консультаційних висновків, чеків, електронного направлення не є належними та допустимими доказами, оскільки не містять інформації про перебування матері на утриманні відповідача. З пояснень свідка[PERSON] , наданих в судовому засіданні встановлено, що[PERSON] ніколи не відмовлявся від дочки та все робив в її інтересах. Відповідач витрачає кошти на школу, в якій навчається дитина, репетиторів. Під час передачі коштів на дочку, свідок була присутня. Свідок здійснює догляд за матір`ю [PERSON] , яка хворіє на цукровий діабет та має інвалідність разом з братом відповідача. Судом встановлено, що з часу присудження аліментів, які були визначені в розмірі 1000,00 гривень через значні інфляційні процеси в Україні значно зросли витрати на товари та послуги тощо. У зв`язку з чим, вищевказаний розмір аліментів на утримання дитини не може забезпечити належний рівень матеріального утримання дитини, оскільки зазначений розмір аліментів є меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Між сторонами виникли правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України, зокрема, в частині обов`язку батьків утримувати дитину та його виконання. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За змістом цієї норми зміна способу стягнення аліментів не передбачає жодних умов, лише подання позову одержувача аліментів. З огляду на викладене, суд вважає, що наявні підстави для зміни способу стягнення аліментів на утримання дітей, оскільки це є правом позивача відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Щодо їх розміру, зважаючи на зміну способу стягнення, то суд зважає, що відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дітей, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, інші обставини, що мають істотне значення; розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд, при визначені розміру аліментів, враховує обов`язок обох батьків утримувати дитину, а також положення ст. 182 СК України, а тому, виходячи із засад справедливості, розумності та пропорційності, зважаючи на розмір гарантованого законодавством України прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, те, що відповідач здорова, працездатна особа, вважає за необхідне змінити спосіб стягнення та розмір аліментів, визначених рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.09.2018 року у справі №127/16853/18, стягнувши з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання законної сили даним рішенням і до досягнення дитиною повноліття. Вимога ж позивача про стягнення аліментів в розмірі Ѕ частини доходу відповідача, [PERSON] не доведена належними та допустимими доказами. При цьому, суд звертає увагу, що законом визначено мінімальний розмір аліментів на одну дитину - ј частини доходу. Так, відповідно до частини 5 статті 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. За аналогією, позивач має право заявляти вимоги про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину у порядку позовного провадження. Суд також зауважує, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Сплата аліментів при визначеному новому способі та розмірі проводиться з дня набрання рішенням законної сили (п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). З огляду на це, вимога [PERSON] про негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць, не підлягає задоволенню. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача в розмірі 908,00 грн. в дохід держави. З приводу відшкодування витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. За ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Положенням п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Слід відзначити, що витрати на професійну правничу допомогу є видом судових витрат і всі норми процесуального кодексу, які стосуються судових витрат відносяться також до витрат на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати повинні бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені таких вимог. До суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: договір про надання правничої допомоги від 13.07.2021 року (а.с. 9), ордер (а.с. 11), свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 10). Суд зазначає, що в силу приписів статті 137 ЦПК України законодавець пов`язує визначення розміру витрат на правничу допомогу з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги у кожному конкретному випадку. Детальний опис робіт передбачає собою зазначення конкретних видів робіт, їх вартість та кількість витраченого часу на їх виконання. Оскількидетальний опис робіт (наданих послуг) стороною позивача та їх вартість суду надано не було, то відсутні підстави для відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного та

Outcome: partial