Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

23.03.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», в якій позивачка просить суд з ціллю захисту конституційних прав позивачки підтвердити обставини нікчемності Кредитного договору № ML-400/123/2008 від 10.09.008 року, укладеного з ПАТ «ОТП Банк», з внесеними до нього Додатковим договором № 1 від 10.03.2009 року змінами та доповненнями, та застосувати правові наслідки його нікчемності шляхом повернення його сторонами другій стороні у натурі все, що вони одержали на виконання цього договору» зобов`язати ПАТ «ОТП Банк» надати розрахунок суми сплачених позивачкою грошових коштів на погашення заборгованості за Кредитним договором № ML-400/123/2008 від 10.09.2008 року з ціллю визначення розміру грошових коштів, які сторони повинні повернути другій стороні. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 10.09.2008 року [PERSON] уклала з ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», Кредитний договір № ML-400/123/2008 та отримала споживчий кредит у розмірі 43 758,00 доларів США. 10.03.2009 року кредитор уклав з позивачкою Додатковий договір № 1, яким були внесені зміни та доповнення до Кредитного договору № ML-400/123/2008 від 10.09.2008 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08.11.2013 року у цивільній справі № 2/489/2583/13 був задоволений позов кредитора до позивача про стягнення заборгованості за Кредитним договором. В березні 2019 року позивачка від Громадської організації Миколаївський обласний Комітет «Правозахисник» дізналась про те, що кредитором перед укладенням та при укладенні Кредитного договору були порушені її права як споживача кредитних послуг. Позивачка раніше зверталась до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом про захист конституційних прав людини і громадянина шляхом встановлення Кредитного договору № ML-400/123/2008 від 10.09.2008 року, укладеного з ПАТ «ОТП Банк», з внесеними до нього Додаткових договором № 1 від 10.03.2009 року змінами та доповненнями, нікчемним. У задоволенні вказаного позову позивачці було відмовлено. Позивачка зазначає, що кредитор перед укладенням Кредитного договору повинен був відповідно до прав споживача, зазначених в ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та в п.п. 2.1, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, введених Постановою Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, надати йому у письмовій формі інформацію для «здійснення свідомого вибору», зокрема: - про «наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача» тобто про відмінності у грошовому виразі між зобов`язаннями позивачки згідно пропонованої кредитором класичною формою кредитування та ануїтетною формою кредитування, що має істотне значення; - про «переваги та недоліки» пропонованої кредитором класичної форми кредитування, що має істотне значення; - про ануїтетну форму кредитування та її «переваги та недоліки», що має істотне значення; - про орієнтовну сукупну вартість кредиту «з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту», що має істотне значення; - про варіанти «погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги», з обов`язковим зазначенням «бази їх розрахунку», що має істотне значення; - про «умови дострокового повернення кредиту», що має істотне значення; - про «податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію», що має істотне значення; - про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за Кредитним договором несе позивачка, що має істотне значення. На необхідність надання вищезазначеної інформації позивачці як споживачу кредитних послуг перед укладенням Кредитного договору звернув увагу Конституційний Суд України в рішенні № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року. Вищезазначена інформація позивачці як споживачу кредитних послуг перед укладенням Кредитного договору у письмові формі надана не була, що є нечесною підприємницькою практикою відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначені дії кредитора є порушенням конституційних прав позивачки, на її думку. Позивачка зазначає, що кредитор положеннями Кредитного договору двічі притягнув її до сплати неустойки, тобто «юридичної відповідальності одного виду» за «одне й те саме правопорушення». Положення Кредитного договору свідчать про те, що кредитор посягнув на права позивача як споживача кредитних послуг, зазначені в ЗУ «Про захист прав споживачів» та Цивільному кодексі України. Крім того, положення п. 2.1.3.1, п.п. 2.1.4 та 2.1.5 Додаткового договору, а також п.п. 1.8.1 та 2.4.3 частини № 2 Кредитного договору, п. 3 частини № 1, п.п. 1.4.1.1-1.4.14 Кредитного договору, п. 4.1.1 частини № 2 Кредитного договору є нечесною підприємницькою практикою відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». В такому разі, на думку споживача, при умовах, що невиконання рішення Конституційного суду України та недодержання його висновків є кримінальним правопорушенням за ознаками ч. 4 ст. 382 КК України, повинен застосувати вимоги ст. 22 , 42, 129, 150 Конституції України, ст. 56 ЗУ «Про Національний банк України» - та встановити кредитний договір нікчемним відповідно до: ч. 1 ,6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів№, ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 236 ЦК України. Отже, п. 3 частини № 1 Кредитного договору, п.п. 1.4.1.1-1.4.1.4, 1.8.2, 2.4.3, 4.1.1, 4.1.2 та 4.1.3 частини № 2 Кредитного договору, п.п. 2.1.3.1, 2.1.4 та 2.1.5 Додаткового договору згідно ч. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемний правочин. Однак, коли вказані пункти Кредитного договору та Додаткового договору відповідно до вимог ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуг та державне регулювання ринків фінансових послуг» є істотними для них, тобто вказані договори не були б вчинені без включення до них цих пунктів, то їх нікчемність має наслідком нікчемність кредитного договору з внесеними до нього змінами та доповненнями в цілому. На підставі викладеного позивачка просить суд задовольнити позов в повному обсязі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 25.03.2021 року прийнято вказаний позов до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.07.2021 року закрито підготовче провадження у справі за вказаним позовом та призначено справу до судового розгляду по суті. 28.07.2021 року до суду надійшла заява від позивачки про розгляд справи без її участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, неодноразово належним чином повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки в судові засідання представник відповідача суд не повідомив, відзив на позов не надав. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.01.2022 року постановлено провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. 10.09.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № ML-400/123/2008, відповідно до умов Договору позивачка отримала кредит у розмірі 43 758,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,99% річних. Відповідно до Договору позивачка була зобов`язана щомісячно у встановлені строки здійснювати погашення заборгованості за кредитом та сплачувати проценти за користування кредитним коштами. 10.09.2008 року також між сторонами було підписано Частину № 2 Кредитного договору № ML-400/123/2008 від 10.09.2008 року. В порядку передбаченому цим Договором банк надає позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначених у Частині № 1 цього договору, а позичальник приймає кредит, зобов`язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у цьому договорі. З умовами Кредитного договору позивачка була ознайомлена, частини № 1 та № 2 Кредитного договору нею підписані без зауважень. 10.03.2009 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-400/123/2008 від 10.09.2008 року, в якому сторони домовились внести зміни та доповнення до вказаного Кредитного договору. З умовами Додаткового договору позивачка була ознайомлена, Додатковий договір нею підписаний без зауважень. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2013 року у справі за позовом ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору, позов ПАТ«ОТП Банк» до [PERSON] був задоволений. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 250 993 (двісті п`ятдесят тисяч дев`ятсот дев`яносто три) грн. 98 коп., що складається з 234 657,91 грн. основного боргу, 13 263,87 грн. процентів, 3 072,2 грн пені, а також судовий збір у сумі 2 509,93 грн. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому за ч. 1 ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так, ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст.638 ЦК України та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів`в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб`єкта господарювання, яка не містить положень про такі наслідки як недійсність договору. За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (аналогічна позиція міститься у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.10.2018 зі справи № 369/2770/16-ц, від 07.11.2018 зі справи № 357/3394/16-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 зі справи № 916/3156/17). Такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року (справа № 916/3156/17 провадження № 12-304гс18). Згідно з ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Тлумачення ч. 1 ст. 228 ЦК України свідчить, що при вчиненні правочину, що порушує публічний порядок, відбувається, перш за все, порушення вимог актів, що закріплюють окремі елементи публічного порядку, такі як, зокрема, Конституція України, Кримінальний кодекс України, Кодекс України про адміністративні правопорушення. Термін «публічний порядок» необхідно розуміти як оціночний критерій, елементи якого закріплені в публічно-правових нормативних актах держави, що визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави. Тому правовий захист не надається жодним правам чи інтересам, які могли б виникнути з дії, що порушує публічний порядок. У постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15 зроблено висновок, що: «статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також зазначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Таким чином, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 228, 229, 230 ЦК України та статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка зобов`язана довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Зі змісту оскаржуваного Кредитного договору, з внесеними до нього Додатковим договором змінами та доповненнями, вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник [PERSON] погодилася на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить її підпис у Кредитному договорі № ML-400/123/2008 від 10.09.2008 року та Додатковому договорі № 1 від 10.03.2009 року до вказаного Кредитного договору. Під час укладення (підписання) оскаржуваного Кредитного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Слід зазначити, що правова оцінка оскаржуваного кредитному договору надавалась Ленінським районним судом м. Миколаєва при розгляді цивільної справи № 2/489/2583/13. Таким чином, позивачкою не було надано суду доказів на спростування презумпції правомірності правочину, зокрема, не спростовано, що при укладенні Кредитного договору, з внесеними до нього Додатковим договором змінами та доповненнями, вона добровільно погодилась з їх умовами, визначивши характер правочину і всі істотні умови. Докази того, що позивачка була введена відповідачем в оману з використанням нечесної підприємницької практики, в матеріалах справи відсутні. Інших належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції позивачкою до суду надано не було. А тому, суд критично ставиться до тверджень позивачки про неповідомлення відповідачем до укладання оспорюваного договору про наявні форми кредитування, недоліки та переваги ануїтетної та класичної форми кредитування, варіанти повернення кредиту, умови дострокового повернення, податковий режим сплати відсотків. Отже, вимоги позивачки про підтвердження обставин нікчемності Кредитного договору № ML-400/123/2008 від 10.09.008 року, з внесеними до нього Додатковим договором № 1 від 10.03.2009 року змінами та доповненнями, є безпідставними, недоведеними і задоволенню не підлягають. Щодо вимог позивачки про зобов`язання відповідача надати розрахунок суми, сплачених нею грошових коштів на погашення кредитної заборгованості, то суд вважає їх похідними від вимог, у задоволенні яких судом було відмовлено, а через це вони також не підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року (серія А, № 303А, п. 2958), згідно якого Суд повторює, що відповідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed