Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 02.03.2019 року відповідач отримала від нього в борг 3 тисячі доларів США із строком повернення позики до 02.03.2021 року. Проте до теперішнього часу відповідачка борг не повернула. Просить стягнути з відповідачки борг 80578,00 грн., що є еквівалентом 3000 доларів США станом на 02.03.2019 року, інфляційні нарахування на суму боргу в розмірі 13511,02 грн., 3% річних 6662,59грн., витрати на адвоката та судовий збір. Ухвалою від 24.12.2021 року, відкрито спрощене позовне провадження по даній справі з повідомленням (викликом) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов з доказами його обґрунтування. Копію ухвали та копію позовної заяви із додатками було надіслано відповідачу. У визначений в ухвалі строк відповідачем відзив не подано. В судове засідання позивач та його представник зявилися, позов та обставини викладені в ньому підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити та надали пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Зазначили, що на даний час договір позики залишається не виконаним, позичені кошти відповідач у визначений договором термін не повернула, на підтвердження цього до позовної заяви надано скрішоти SMS-повідомлень. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи була повідомлена належним чином, а також за телефоном, причини неявки суду не повідомила, відзиву, заяв, заперечень до суду не надала, у зв`язку з чим, враховуючи, що позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши надані у справі докази, заслухавши позивача та його представника, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справі підтверджено, що розпискою від 02.03.2019 року, відповідачка [PERSON] , отримав в борг гроші у [PERSON] , а саме 3000 (три тисячі) доларів США, які зобов`язався повернути до 02.03.2021 року (а.с. 15, 16). Як доказ позивачем до позовної заяви надано скрішоти SMS-повідомлень (а.с. 64-65). Однак суд не приймає до уваги дані докази як належні та допустимі (ст.ст. 77, 78 ЦПК України). В судовому засіданні оглянуто оригінал розписки, який після цього за клопотанням позивача йому повернуто. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ст.ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року в справі №6-63цс13 дійшов висновку, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Крім того, суд враховує правову позицію в аналогічних правовідносинах, висловлену у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17, що позикодавець за договором позики в іноземній валюті має вільно обрати валюту стягнення, або визначену у договорів позики (розписці) або у національній одиниці - гривні. Також даним рішенням визначено, що позичальник який скористався правом на стягнення боргу у гривні, має право на стягнення боргу з урахуванням інфляційних втрат та процентів відповідно до ст. 625 ЦК України. При цьому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про правомірність нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на певну дату. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним. Як встановлено в судовому засіданні, у строки визначені договором позики від 02.03.2019 року відповідач позику не повернула, судом проаналізовано зміст розписки з урахуванням положень діючого законодавства та практики ВС. Згідно із розрахунками, представленими позивачем до позовних вимог, станом на 02.12.2021 року заборгованість за договором позики становила 94089,02 грн., що складається із: заборгованості за договором позики в сумі 3000 тис. доларів США в гривневому еквіваленті згідно курсу Національного банку України станом на 02.03.2019 року в розмірі 80578,00 грн. інфляційні втрати за період з 02.03.2019 по 31.10.2021 року становить 13511,02 грн.; 3% річних від простроченої суми за період з 02.03.2019 по 02.12.2021 в сумі 662,59_ грн. (а.с.30,31). Зазначені розрахунки відповідачем неоспорені, перевірені судом, відтак є обґрунтованими та такими, що відповідають матеріалам справи. Отже, оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання за умовами договору позики виконувала не належним чином, позику не повернула, допустила утворення простроченої заборгованості, а тому позивач вправі відновити своє порушене майнове право шляхом стягнення заборгованості позики та штрафних санкцій, передбачених ст. 625 ЦК України. Що стосується витрат позивача на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно ч. 1, 2 до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Отже, стороні на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов'язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов'язані із наданням правової допомоги. При цьому покладення обов'язку довести неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень ст. 137 ЦПК України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. В силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, у рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов'язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов'язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269). Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з рахунком - фактура № 1123-б від 02.12.2021 року про сплату за надані послуги за договором № 11 від 15.11.2021 р. позивач сплатив адвокату Степанової Н.В. 6000,00 грн. Отже, витрати позивача на професійну правничу допомогу дійсно мали місце та підтверджуються належними і допустимим доказами, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Отже, враховуючи, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі, з відповідача підлягають до стягнення на користь позивача судовий збір. На підставі викладеного і

Outcome: approved