Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Фратіні Мауро, в інтересах якого діє Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми), звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] та свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідачка одружилися 10 березня 2017 року у м. Іскія, провінція Неаполя (Італійська Республіка. Сторони є батьками малолітньої дитини [PERSON] , який народився [INFO] у м. Неаполь, провінція Неаполя (Італійська Республіка). Дитина з моменту народження до виїзду в Україну постійно проживала в Італійській Республіці, що підтверджується копією загальної довідки про реєстрацію місця проживання та стан сім`ї, копією довідки лікаря-хірурга, спеціаліста в педіатрії [PERSON] про вакцинацію дитини та, що дитина є пацієнтом вказаного лікаря. Позивач стверджує, що влітку 2020 року відповідачка виявила бажання тимчасово поїхати в Україну разом з неповнолітньою дитиною [PERSON] для укладення договору купівлі-продажу нерухомості, відсвяткування дня народження батька відповідачки, яке випадає на 26 вересня, і надати йому змогу зустрітись з онуком. Позивач, враховуючи факт, що тесть не проводив власний день народження з відповідачкою близько восьми років, надав дозвіл на виїзд дитини в Україну. Після купівлі 2 авіаквитків в одну сторону 22 вересня 2020 року відповідачка разом з дитиною прибула в порт м. Іскія та вирушила кораблем до м. Неаполя. Наступного ранку, приблизно о 06:00, відповідачка разом з дитиною вилетіли з аеропорту Napoli-Capodichino до м. Києва, після чого добрались до м. Охтирка, Сумської області. Відповідачка повідомила, що перебування в Україні не перевищить тримісячного періоду, проте після закінчення обговореного терміну, неодноразово переносила дату повернення, пояснюючи це бажанням побути ще з власними батьками та складнощами з процесом продажу нерухомості і наголошуючи на невідкладності даної операції. 26 лютого 2021 року відповідачка запевнила позивача, що найближчим часом сім`я возз`єднається. Але, 05 травня 2021 року о 08:43 (за італійським часом) відповідачка повідомила позивача про те, що вона більше не повернеться в Італійську Республіку: «Я більше не повернусь», «Якби я це сказала, ви б мені не дозволили поїхати». 21 травня 2021 року позивач висловив відповідачці свою незгоду стосовно продовження перебування дитини в Україні, але вона не повернула дитину до Італійської Республіки та продовжує утримувати малолітнього [PERSON] на території України без письмового дозволу на це позивача. Таким чином, відповідачка самостійно в порушення батьківських прав позивача змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні, чим також порушила право дитини на належне виховання обома батьками. З письмових пояснень відповідачки вбачається, що вона відмовляється повертати дитину до держави постійного місця проживання, та більше не усвідомлює власну протиправну поведінку відносно одноособового прийняття рішення щодо місця проживання дитини, звинувачуючи позивача у спробі одноособово змінити місце проживання дитини. 22 вересня 2021 року позивач, беручи до уваги письмові пояснення відповідачки, просив розпочати судову процедуру щодо повернення дитини до місця постійного проживання в Італійській Республіці. Позивач вважає, що відповідачка, заявивши 05 травня 2021 року про відмову повернутися разом з дитиною до Італії, неправомірно здійснює незаконне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV. Посилаючись на вказані обставини, просить суд постановити рішення, яким визнати незаконним утримування відповідачкою [PERSON] на території України малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; зобов`язати відповідачку [PERSON] повернути малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , до місця постійного проживання в Італійській Республіці протягом 10-ти днів з дати отримання повного тексту рішення; якщо відповідачка [PERSON] відмовиться повертати малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , відібрати дитину і передати батькові [PERSON] , для забезпечення повернення дитини до Італійської Республіки. Також просить покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Італійської Республіки на позивача, винести рішення у цій справі протягом шести тижнів від дати отримання цієї позовної заяви, допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Італійської Республіки. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 08 листопада 2021 року відкрито провадження по справі, залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування виконавчого комітету Охтирської міської ради Сумської області в особі Служби у справах дітей, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 18 листопада 2021 року о 15 год. 30 хв. 18 листопада 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 07 грудня 2021 року 11 год. 00 хв за клопотанням представника відповідача, надано час стороні відповідача подати відзив на позов. 26 листопада 2021 року від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Жалковського В.Ю. надійшов відзив на позов, в якому зазначає, що дійсно, між громадянкою України [PERSON] та позивачем, як громадянином Італійської Республіки, [INFO] зареєстровано шлюб в м. Іскія (провінція Неаполя) Італійської Республіки. Сторони на даний час перебувають у фактичних шлюбних відносинах. Від свого чоловіка [PERSON] , відповідачка народила сина - [PERSON] , [INFO] , Актовий запит № 37 частина 2 серія В рік 2019. В Італійській Республіці подружжя не мало та не мають й досі особисто житла. Проживали за адресою реєстрації та проживання батьків позивача, що додатково підтверджується загальною довідкою про реєстрацію місця проживання та стан сім`ї, доданої до позовної заяви. На неодноразові прохання [PERSON] щодо вирішення житлового питання, хоча б винаймання окремого житла, [PERSON] відповідав відмовою, та інформував, що його все влаштовує. Позивач не має постійного заробітку, не має постійного офіційного місця роботи. Ніколи не працював більше ніж п`ять-шість місяців поспіль. Мати Позивача - [PERSON] змушували до праці замість свого сина, відповідачку, навіть коли остання перебувала у вагітному стані та в перед пологовий період. В сім`ї чоловіка [PERSON] постійно відбувались сварки, скандали, неприязні відносини, ініціатором яких виступає мати позивача. Вказані обставини підтверджуються аудіозаписом, що здійснено Відповідачем по справі. Сварки продовжувались й коли народився син подружжя та малолітня дитина перебувала в наляканому стані під час вказаних сварок. Негативна обстановка, на думку відповідача, могла суттєво вплинути на психоемоційний стан малолітньої дитини [PERSON] , 2019 року народження. Вирішення сварок мирним шляхом не вдавалось. Крім того [PERSON] розуміла, що проживає в житлі батьків позивача, а тому в разі ініціації висловлювань будь-яких претензій з даного приводу, могла залишитись без житла в іншій державі. Син відповідача є громадянином України, що підтверджується Довідкою про реєстрацію особи громадянином України № 536-351 від 06 грудня 2019 року за підписом Генерального консула, виданої в м. Неаполі, Італійська Республіка. Про вказані обставини позивач по справі не міг не знати. Мати дитини - [PERSON] є громадянкою України, та фактично не може викрасти свою дитину, переїхавши з нею на батьківщину. Дозвіл на виїзд за кордон було надано [PERSON] в правоохоронному органі в добровільному порядку, тобто останній не заперечував щодо виїзду свого сина. Відповідач разом із своїм малолітнім сином без будь-яких перешкод, не маючи жодних заперечень від батька дитини щодо перетину кордону, не маючи жодних судових рішень на заборону перетину державного кордону чи інших приписів уповноважених органів, перетнула такий кордон за погодженням [PERSON] , та повернулась до свого місця мешкання в Україні разом із своєю малолітньою дитиною. Неточними є твердження, викладені в позовній заяві, що приїзд до України планувався на невеликий проміжок часу та лише з метою святкування сімейних світ (Дня Народження тощо) та вирішення побутових питань. За переконанням відповідача, дитина, маючи родинні корені як [PERSON] , так й Українські, повинна виховуватись та переймати традиції обох держав та обох сторін. Крім того, на час виїзду з Італійської Республіки стався надзвичайний спалах пандемії, спричинений коронавірусною хворобою «COVID-19». Також, як вже зазначалось вище за текстом, дитина не повинна спостерігати сварки та скандали тощо, це може вплинути на її психоемоційний стан. Твердження щодо постійного місця проживання малолітньої дитини в Італійській Республіці, є також не точним, неправильним та неприйнятним. Позивач не має право одноособово визначати місце проживання спільної дитини. Крім того, у вересні 2020 року подружжя із дитиною приїздили на територію України та певний час перебували на батьківщині відповідача. А перша поїздка в Україну була в грудні 2019 року, після того, як [PERSON] був зареєстрований громадянином України. В Україні дитина проживає вже більше року. [PERSON] протягом перебування в Україні підріс, як фізично так й психологічно, прижився в новому середовищі проживання. Матір`ю дитини вжиті всі необхідні умови для якісного проживання, виховання, розвитку дитини, піклування про неї. Мається житло, окремі кімнати для проживання. Постійним місцем проживання дитини, відповідно до Довідки № 31 від 22 листопада 2021 року, виданою Виконавчим комітетом Охтирської міської ради Сумської області, є вул. Заозерна, 140, м. Охтирка, Сумська область, Україна, де малолітній [PERSON] проживає разом із матір`ю, бабусею - [PERSON] , та дідусем - [PERSON] . Дитина зарахована та відвідує Охтирський дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) «Теремок», що підтверджується Довідкою навчального закладу Охтирської міської ради № 265 від 23 листопада 2021 року. У вказаному дошкільному навчальному закладі дитина добре спілкується із однолітками та укріплює соціальне становище, заводить друзів. Мати відповідача - [PERSON] до пенсії за вислугою років працювала вихователем, на даний час є професійною нянею в яслах-садку. Постійно займається із онуком, всіляко допомагає [PERSON] у виховані дитини, на відміну від родичів по лінії батька [PERSON] . Перебуваючи в Італійській Республіці, відповідачка самостійно займалась із сином, не маючи жодної допомоги ані з боку позивача, ні від його рідних. [PERSON] навчає сина як української, так й італійської мовам, здійснює виховання в дусі поваги до всіх рідних, а також з дотриманням традиції обох держав. Малолітній [PERSON] постійно спілкується зі своїм батьком, бабусею та дідусем за допомогою відео зв`язку з`єднання із Італією. Крім того, позивач протягом всього часу мав неодноразову змогу відвідати сина на території України, але жодного разу не приїздив, знаючи адреси мешкання та реєстрації своєї дружини. Позивачем подано заяву про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення до Італійських правоохоронних органів, що підтверджується в поясненні до позовної заяви. Це підтверджує і сам [PERSON] при спілкуванні із відповідачкою засобами зв`язку. За інформацією, отриманою в якості консультації від спеціалістів в області правознавства Італійської Республіки (адвокатів), [PERSON] проінформована, що по приїзду до Італії, через наявність заяви про кримінальне правопорушення, що, за отриманою інформацією, є тяжким злочином, остання може бути заарештована та піддана кримінальній відповідальності, в тому числі із покаранням у вигляді позбавлення волі. Тому, на даний час відвідування Італії ставить під загрозу матір малолітньої дитини. Враховуючи наведені вище обставини, відповідач вважає, що миттєве переміщення дитини до Італійської Республіки, розрив із соціальними зв`язками на території України, може нанести непоправиму шкоду дитині. Спричинити психоемоційний стрес для малолітнього. Крім того, [PERSON] не має змоги постійно перебувати в Італії, а вона фактично є єдиною особою, яка стежить та піклується за сином в даній країні. Вказаний факт також негативно впливає на [PERSON] . Більш того, по приїзду до Італійської Республіки мати малолітнього [PERSON] , 2019 року народження, може бути заарештована та піддана кримінальні відповідальності, через дії Позивача. Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: відвідування дошкільного навчального закладу - садку, відвідування різноманітних гуртків, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Вважає, що інтереси батька [PERSON] щодо повернення малолітньої дитини до Італійської республіки є необґрунтованими. Посилаючись на вказані обставини, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 96-100). 07 грудня 2021 року протокольною ухвалою головуючого, підготовче засідання відкладено до 10 грудня 2021 року 08 год. 30 хв. у зв`язку з клопотанням представника позивача надати час для мирного врегулювання спору. 09 грудня 2021 від органу опіки та піклування (виконавчого комітету) Охтирської міської ради надійшов висновок про умови проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір`ю. У висновку зазначено, що Орган опіки\~і піклування\~(виконавчий\~комітет)\~Охтирської міської\~ради,\~вивчивши зазначену\~позовну заяву,\~провівши співбесіди\~з матір`ю,\~дідусем та\~бабусею малолітньої\~дитини [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~обстеживши умови\~проживання даної\~сім`ї за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~встановив,\~що фактично\~утриманням,\~вихованням та\~розвитком дитини\~займається мати\~дитини [PERSON] ,\~у цьому\~їй допомагають\~її батьки\~ [PERSON] \~та [PERSON] .\~Крім того,\~ [PERSON] \~стверджує,\~що батько\~дитини -\~ [PERSON] \~має можливість\~кожного дня\~спілкуватися із\~своїх сином\~у телефонному\~режимі.\~ [PERSON] знає,\~хто його\~батько та\~спілкується із\~ним.\~Відібрання малолітньої\~дитини [PERSON] у\~матері [PERSON] \~та повернення його до Італійської Республіки викличе у дитини психологічний стрес. Орган опіки та піклування (виконавчий комітет) Охтирської міської ради вважає недоцільним вилучення дитини [PERSON] у матері [PERSON] та передачу його батькові [PERSON] до Італійської Республіки, так як на даний час таке рішення суду не відповідатиме найкращим інтересам дитини (а.с. 127-128). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 10 грудня 2021 року закрито підготовче провадження у справі за вказаним позовом, справу призначено для розгляду по суті на 17 січня 2022 року о 10 год.15 хв. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, зазначивши, що відповідачка неправомірно без згоди батька утримує дитину в Україні та батько позбавлений можливості спілкуватися з сином. Позивачем надавався дозвіл на переміщення дитини за кордон, проте на певний час. Таким чином відповідачка самостійно визначила місце проживання дитини без згоди батька. Відповідачка [PERSON] , та її представник - адвокат Жалковський В.Ю. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, з підстав, викладених у відзиві на позов, просили відмовити у задоволенні позову. Позивач та представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи сповіщені належним чином. Суд, вислухавши думку осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Під час судового розгляду встановлено, що 10 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб, про що свідчить скорочений витяг з акту про одруження (а.с.52). Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 38). Як вбачається з скороченого витягу з акту про народження дитини, дитина народилася в Неаполі (провінція Неаполя) (а.с.38). З загальної довідки про реєстрацію місця проживання та стан сім`ї вбачається, що [PERSON] , який народився [INFO] в Неаполі (провінція Неаполя), зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.42). Згідно свідоцтва про громадянство, [PERSON] , який народився [INFO] в Неаполі (провінція Неаполя) має Італійське громадянство (а.с.47). З довідки Генерального консульства України в Неаполі № 536-351 від 06 грудня 2019 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований громадянином України (а.с. 103). Згідно довідки Виконавчого комітету Охтирської міської ради Сумської області від 22 листопада 2021 року № 31 [PERSON] мешкає у [ADDRESS] та має такий склад сім`ї: син [PERSON] , [INFO] , дід [PERSON] , [INFO] , баба [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з нею (а.с. 104). За інформацією викладеної у довідці Охтирського дошкільного навчального закладу (ясла садок) «Теремок» Охтирської міської ради Сумської області №265 від 23 листопада 2021 року [PERSON] , [INFO] , є вихованцем Охтирського дошкільного навчального закладу (ясла садок) «Теремок» Охтирської міської ради Сумської області (а.с. 105). Згідно листа КНП ОМР «Охтирський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 26 листопада 2021 року № 01-23/01/1398 19 жовтня 2020 року з сімейним лікарем закладу було укладено декларацію про вибір лікаря на [PERSON] , [INFO] , представником якого є в декларації [PERSON] . З моменту укладення декларації, [PERSON] з суттєвими проблемами зі здоров`ям до сімейного лікаря не звертався (а.с. 111). Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, до якої Україна приєдналася згідно із\~Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей»\~від 11 січня 2006 року. Для Італійської Республіки Конвенція набула чинності з 1 березня 2007 року. Відповідно до\~статті 9 Конституції України\~та\~статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України»\~чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стаття 15 Закону України «Про міжнародні договори України»\~встановлює, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно зі статтями 1, 2 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей її цілями є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав, та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні. Переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування (стаття 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей). При цьому під правами піклування розуміються відповідні повноваження, що виникають на підставі законодавчого акта, рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що тягне юридичні наслідки.\~Права піклування включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права доступу включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років. Право піклування в контексті Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції. Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Суд може відмовити в поверненні дитини у наступних випадках: якщо в ході розгляду справи виявить, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування чи заявник дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт«а» частини першої статті 13); або з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (частина друга статті 12); або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частини першої статті 13); або якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); або якщо повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20). Відповідно до частини першої статті 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей обов`язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, покладається саме на особу, яка незаконно перемістила дитину на територію іншої держави та/або незаконно її утримує. Зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести. Згідно зі\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди при розгляді справ застосовують\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини рішення про повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, відповідає пункту 1 статті\~6\~і статті\~8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини, висловлених у рішенні «Шнеерсоне і Кампанеллапроти Італії» рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі\~Конвенції\~про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.\~ У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій\~статті 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини [PERSON] конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. Під час судового розгляду встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , до вересня 2020 року проживав в Італійській Республіці разом з обома батьками. Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що, виїжджаючи з Італійської Республіки до України разом з малолітнім сином, мала на меті відсвяткувати день народження батька, а також продати квартиру, після чого повернутися. Навесні 2021 року нею було прийняте рішення, що повертатися до Італії вона не буде в зв`язку з відсутністю умов для проживання, оскільки там проживали п`ятеро осіб в двох кімнатах, а також в зв`язку з небажанням позивача працевлаштуватись. Про своє рішення відповідачка повідомила позивача, який зазначив, що зробить все можливе для повернення дитини. При цьому позивачка зазначала, що на момент виїзду загроз її та дитини життю або здоров`я не було. Таким чином встановлено, що відповідачка одноособово змінила місце проживання малолітньої дитини сторін за відсутності згоди на це позивача. Під час судового розгляду не встановлено відомостей, які б свідчили про неможливість повернення дитини до держави постійного проживання за станом здоров`я у зв`язку з будь-якими медичними протипоказаннями. Обставин, які б свідчили про те, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної чи психічної шкоди, або іншим чином створить для неї нетерпиму обстановку, судом не встановлено. Твердження відповідачки про надання позивачем мовчазної згоди на виїзд сина сторін до України суд не приймає до уваги. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду на переміщення дитини можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.\~\~ За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин. У рішенні «Карлсон проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що при вирішенні справ про повернення дитини до держави її постійного проживання за процедурою, визначеною Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, неправильним є покладення на особу, яка вимагає повернення дитини, обов`язку доведення тієї обставини, що вона не надавала дозволу або\~\~ мовчазної згоди на переміщення і утримання дитини на території іншої держави. Відповідачка стверджує, що на момент виїзду в Україну, вона мала намір повернутися до Італійської Республіки та прийняла протилежне рішення через деякий час, перебуваючи в Україні. Вказане не дає можливості стверджувати, що позивач надав згоду на переміщення дитини до іншої країни на постійне місце проживання і був обізнаний про відсутність наміру відповідачки повертати до Італійської Республіки. Під час судового розгляду не було надано доказів на підтвердження того, що піклування про дитину, яке здійснювалось за місцем її проживання в Італійській Республіці, не було достатнім для її нормального розвитку і було їй на шкоду, а повернення її до місця постійного проживання суперечитиме її інтересам. Доводи відповідачки про відсутність належних умов для проживання дитини в країні її постійного проживання не підтверджено жодними належними та допустимими доказами. Також під час судового розгляду учасниками справи не надано доказів, які вказували на те, що існує серйозний ризик того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Що стосується доводи відповідачки про те, що з моменту переміщення дитини пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі, суд вважає їх необгрунтованими з огляду на таке. Як встановлено під час судового розгляду, переміщення дитини сторін до України відбулося 22 вересня 2020 року та про те, що відповідачка не має наміру повертатися в Італійську Республіку і відповідно повертати сина, відповідачка повідомила позивача навесні 2021 року. Позивач порушив питання про повернення дитини 28 травня 2021 року звернувшись на підставі Гаазької Конвенції до компетентних органів (а.с. 8-10, 12-17). Таким чином на час звернення позивача з заявою про повернення сина підстави вважати, що з моменту переміщення дитини пройшло більше року, відсутні. За таких обставин, наявні підстави стверджувати, що утримання малолітнього [PERSON] на території України здійснене матір`ю без згоди батька, що порушує його право на піклування про дитину, а тому повернення дитини до Італійської Республіки має легітимну мету, передбачену Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, таке повернення відповідає інтересам дитини, яка народилась в Італійській Республіці та без згоди батька утримується матір`ю на території України. При цьому обом з батьків, враховуючи інтереси дитини та інтереси їх самих, доцільно здійснювати права піклування про дитину. Судом не встановлено обставин, що передбачені Конвенцією, які можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того відповідно до ст. 19 Конвенції жодне з рішень, прийнятих відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини не можна вважати таким, що вирішує будь-яке питання про піклування. Тобто, рішення про повернення дитини не може позбавити права особу, яка зобов`язується повернути дитину в державу її постійного місця проживання, звернутися до суду та отримати рішення по суті питання піклування про дитину. Виходячи з викладеного, під час судового розгляду встановлено, що відповідачка одноосібно без згоди батька прийняла рішення про зміну місця проживання неповнолітньої дитини, обставини того, що піклування про дитину за місцем її проживання в Італійській Республіці не було достатнім для її нормального розвитку і було їй на шкоду, а повернення її до місця постійного проживання суперечитиме її інтересам, не доведені, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню та неповнолітній [PERSON] , [INFO] , підлягає поверненню до місця постійного проживання у Італійській Республіці. На п. 5 ч. 1 ст. 367 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення в частині повернення малолітньої дитини [PERSON] до місця постійного проживання в Італійській Республіці.

Outcome: approved