Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.10.2021 року звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом про зобов`язання відповідачів АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] усунути їй перешкоди у здійсненні права власності - квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом заміни предмета застави (іпотеки) вказаної квартири на інше альтернативне майно, яке належить на праві приватної власності боржнику [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.10.2008 року між відповідачами АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту з Правилами № 11402960000. Одночасно було укладено договір іпотеки № 95090, за яким позивач [PERSON] виступила майновим поручителем за зобов`язаннями [PERSON] . Позивач в забезпечення усіх зобов`язань відповідача [PERSON] за кредитним договором передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] , яка належала позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Десятою державною нотаріальною конторою 11.07.2000 року за реєстровим № 1-н-1996, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації за № 31914 в реєстровій книзі № д.136-235. Позивач зазначає, що на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17.11.2010 року, відповідно якого банк скористався своїм правом достроково повернути кредит, 11 лютого 2011 року було відкрите виконавче провадження (ВП № 24583759). Але стягувач, який після спливу семи років звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, в судовому засіданні не володів інформацією щодо вказаного виконавчого провадження та станом виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, що за певних обставин може вважатися припиненням основних зобов`язань. Позивач вказує, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - фізичної особи [PERSON] має достатньо нерухомого майна за рахунок якого в межах виконавчого провадження № 24583759, в разі не знаходження коштів на його рахунках, заробітної плати, інших доходів тощо, могло бути здійснено стягнення заборгованості з реалізації цього майна. Тобто, у відповідача [PERSON] , як боржника, крім майна у якому він проживає, є інше альтернативне майно, яке він може надати в якості застави задля виведення з-під застави її майна - квартири [ADDRESS] , яка є її єдиним місцем проживання, іншого житла позивач немає. Позивач вважає, що повне нерозуміння стягувачем щодо належного/неналежного виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17.11.2010 року або його виконання в повному обсязі за рахунок грошових коштів боржника призвело до дій із звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначає, що з матеріалів кредитної справи вбачається, що стягувачем жодної письмової вимоги іпотекодавцю жодного разу не надсилалось. Про рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17.11.2010 року та порушення боржником зобов`язань за кредитним договором вона дізналася тільки в листопаді 2017 року при отриманні позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки. У даному випадку ПАТ «УкрСиббанк» міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником основних зобов`язань забезпечених іпотекою, а саме з 31.10.2008 року, термін якого сплив 31.10.2011 року. Але ПАТ «УкрСиббанк» звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки тільки в листопаді 2017 року. Відповідно виписки отриманої на вимогу суду в попередній справі, заборгованість виникла вже станом на 30.10.2008 року. Навіть, відраховуючи строк від дати ухвалення рішення Святошинським районним судом м. Києва, сплив строку звернення на предмет іпотеки закінчується 17 листопада 2013 року, за умови надсилання вимоги майновому поручителю. Позивач вважає, що ПАТ «УкрСиббанк» не реалізував своє право в примусовому порядку через суд задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням за рахунок предмету іпотеки, оскільки позов був поданий тільки 17.11.2017 року, що свідчить про пропущення строку позовної давності, про що було заявлено в судовому засіданні стороною відповідача [PERSON] . Однак, в рішеннях суду не знайшли відображення вказані обставини. Фактично іпотека була припинена в трирічний термін від дати ухвалення Святошинським районним судом м. Києва від 17.11.2010 року про задоволення вимог ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк». Позивач вказує, що на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії закону не підлягає виконанню. Але всупереч цьому АТ «УкрСиббанк» вже повторно звертається до приватного виконавця задля виконання рішення суду в примусовому порядку після повернення іншим приватним виконавцем виконавчого документу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Незважаючи на перелік недотримання стягувачем порядку здійснення процедури звернення стягнення на іпотечне майно, АТ «УкрСиббанк», як кредитор, не визнає факт припинення зобов`язання за іпотечним договором, чим грубо порушуються її права, як іпотекодавця. З посиланням на ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України позивач просить задовольнити позов. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.10.2021 року відмовлено позивачу [PERSON] у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] та зупинення продажу вказаної квартири на електронних торгах. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.10.2021 року відкрите провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання та задоволено клопотання позивача про витребування від АТ «УкрСиббанк» копії матеріалів виконавчого провадження № 24583759 з примусового виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17.11.2010 року у справі № 2-3309/2010 про стягнення заборгованості з [PERSON] . Відповідачам був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Як убачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї документами надсилалась на адресу відповідачів та була отримана відповідачем АТ «УкрСиббанк» 30.11.2021 року; відповідна кореспонденція, яка була направлена відповідачу [PERSON] повернута до суду із відміткою про закінчення встановленого строку зберігання. Відзив на позов відповідачами у визначений термін не надано. 18.01.2022 року від відповідача АТ «УкрСиббанк» в особі представника Гладиш Я.М. до суду надійшли письмові пояснення з повідомленням про те, що банк не має можливості виконати вимоги ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 18.10.2021 року, оскільки витребувані документи знаходяться у ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва. Також вказаний відповідач просить відмовити в позові з посиланням на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, зазначає, що такі вимоги є наміром позивача уникнути відповідальності від виконання зобов`язань за кредитним договором. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що 10.10.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту з Правилами №11402960000 (далі - кредитний договір). Відповідно до п. 1.2.1 кредитного договору, сума кредиту складає 50500,00 доларів США 00 центів. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 248818,55 грн. за курсом Національного банку України на день укладення Договору. В забезпечення виконання умов кредитного договору за зобов`язаннями позичальника [PERSON] 10 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та позивачем [PERSON] було укладено Договір іпотеки № 95090, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильківською В.С., зареєстрований в реєстрі за № 3401 (далі - договір іпотеки). За умовами п. 1.1. договору іпотеки, іпотекодавець [PERSON] в забезпечення усіх зобов`язань боржника перед іпотекодержателем за кредитним договором, передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно - квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Десятою Київською державною нотаріальною конторою 11 липня 2000 року за реєстровим № 1н-1996 та зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09 серпня 2000 року за № 31914 в реєстровій книзі № д. 136-235 і немає жодних договірних змін строків позовної давності, щодо правочинів на підставі яких іпотекодавець отримав право власності на Предмет іпотеки. Відповідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (частина 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). 17 листопада 2010 року Святошинським районним судом м. Києва у справі № 2-3309/2010 ухвалено рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено; стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» суму боргу в розмірі 527286,00 грн. та 1820,00 грн. судових витрат, а всього 529106 гривень. У подальшому ПАТ «УкрСиббанк» зверталось до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. За результатами розгляду спору рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року у справі № 755/17733/17 у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у справі № 755/17733/17 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року скасоване. Ухвалено по справі нове рішення, яким задоволено позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] в рахунок погашення заборгованості в сумі 527 286 грн. перед Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк». Встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням Закону України «Про іпотеку » за початковою ціною, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір в розмірі 4000 грн. 05.07.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Бережним Я.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 65976837 з примусового виконання виконавчого листа № 755/17733/17 виданого 10.06.2020 року Київським апеляційним судом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] в рахунок погашення заборгованості в сумі 527 286 грн. перед ПАТ «УкрСиббанк». За заявленими вимогами позивач [PERSON] просить зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у здійсненні позивачу права власності квартирою [ADDRESS] шляхом заміни цього предмета іпотеки на інше альтернативне майно, яке належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] , як боржнику за кредитним договором. В обґрунтування вимог позивач фактично посилається на невиконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17.11.2020 року про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, сплив строку звернення стягнення на предмет іпотеки та припинення іпотеки. Однак, такі доводи позивача, як підставу для задоволення позову, суд не може прийняти до уваги, виходячи з наступного. За відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, вищевказана постанова Київського апеляційного суду від 12.11.2019 року у справі № 755/17733/17 набрала законної сили 12.11.2019 року. Тобто, питання звернення стягнення на предмет іпотеки - квартири [ADDRESS] вже вирішено судом. Статтями 129, 129-1 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Вказані конституційні положення знайшли своє продовження у ЦПК України, а також у Законі України «Про судоустрій і статус суддів». Так, частинами першою, другою статті 18 ЦПК України та частинами другою, четвертою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. У постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року по справі № 201/12569/16 (провадження № 61-2627св21) викладено правову позицію, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява № 6318/03; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява № 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04). За положеннями ст. ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За приписами частини 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно положень ст. 579 ЦК України, предмет застави може бути замінений лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом. З письмових пояснень відповідача АТ «УкрСиббанк» в особі представника Гладиш Я.М. убачається, що іпотекодержатель заперечує проти позову, отже не погоджується на зміну умов договору іпотеки чи його розірвання. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, що викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом наведені положеннями частини 2 ст. 16 ЦК України. Абзацом 2 частини 2 ст. 16 ЦК України регламентовано, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За приписами ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги заявлені у спосіб, не передбачений законом, оскільки між сторонами виникли договірні відносини, при цьому з приводу предмету іпотеки по суті спору вже постановлене судове рішення, яке набрало законної сили. Порядок здійснення реалізації предмета іпотеки за рішенням суду визначено Законом України «Про іпотеку» та Законом України «Про виконавче провадження», а у разі виконання судового рішення позивач має право пред`явити відповідну вимогу до відповідача [PERSON] про відшкодування коштів. За вищенаведених обставин, суд дійшов висновку, що позов задоволеною не підлягає. У порядку розподілу судових витрат, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в позові судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed