Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] на підставі довіреності від 16 січня 2020 року, яка посвідчена в м. Рейк`явік, Ісландія, звернулися 30 квітня 2021 року до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просять суд стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області на користь [PERSON] грошові кошти в порядку спадкування за законом у вигляді недоотриманої пенсії її батька [PERSON] , який помер [INFO] в розмірі 11107,53 грн. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області на користь [PERSON] грошові кошти в порядку спадкування за законом у вигляді недоотриманої пенсії її батька [PERSON] , який помер [INFO] в розмірі 19644,00 грн. Згідно статті 141 ЦПК України витрати зі сплати судового збору просять покласти на відповідача. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про смерть від 11 липня 2018 року, виданого Ізюмським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області в місті Донецьк [INFO] помер їхній батько - [PERSON] , про що складений відповідний актовий запис № 604. Після смерті батька вони вчасно звернулись до Ізюмської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 25 травня 2020 року державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Живолуп І.В. було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого вони в рівних успадкували недоотриману пенсію їхнього батька за період з 01 липня 205 року по 30 червня 2018 року у розмірі 39288, 00 грн. Однак в червні 2020 року нею - [PERSON] була отримана 1/2 частка суми недоодержаної пенсії батька лише в розмірі 8536,47грн., а 1/2 частка суми недоодержаної пенсії на ім`я сестри [PERSON] їй не була виплачена взагалі. Вона звернулась до управління Пенсійного фонду з приводу недоплати суми недоотриманої пенсії нашого батька в розмірі 30751,53 грн. Листом від 28 вересня 2020 року їй повідомили, що сума пенсії, що належала [PERSON] і залишилась недоотриманою у зв`язку з його смертю, була обчислена відповідно до норм статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» , а саме за три роки до дня звернення з відповідною заявою. Щодо невиплати [PERSON] її частки спадкового майна, мені видали рішення № 48 від 05 червня 2020 року, яким відмовлено у виплаті у зв`язку з неподанням всіх необхідних документів. Вважає, дії відповідача такими, що порушують законні права та інтереси позивачів, а тому вони вимушені звернутись до суду за їх захистом. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 травня 2021 року позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про стягнення невиплаченої пенсії в порядку спадкування за законом залишено без руху 25 cерпня 2021 року недоліки позовної заяви усунуто. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про стягнення невиплаченої пенсії в порядку спадкування за законом за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у справі цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про стягнення невиплаченої пенсії в порядку спадкування за законом. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у встановленому законом порядку. Позивачі подали до суду заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі. Позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд доходить таких висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть від 11 липня 2018 року, виданого Ізюмським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [INFO] в місті Донецьк помер батько позивачів - [PERSON] , про що складений відповідний актовий запис № 604 (а. с. 5). Листом від 28 вересня 2020 року управління Пенсійного фонду з приводу недоплати суми недоотриманої пенсії батька в розмірі 30751,53 грн повідомило, що сума пенсії, що належала [PERSON] і залишилась недоотриманою у зв`язку з його смертю, була обчислена відповідно до норм статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а саме за три роки до дня звернення з відповідною заявою (а. с. 7). Щодо невиплати [PERSON] її частки спадкового майна відповідно до рішення № 48 від 05 червня 2020 року у виплаті було відмовлено у зв`язку з неподанням всіх необхідних документів (а. с. 8). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм правом та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що позов подано з метою захисту спадкових прав позивача, оскільки предметом заявлених позовних вимог є стягнення нарахованих, але не отриманих спадкодавицею позивача за життя сум пенсії, тобто виплат, які є спадковою масою і не стосуються порядку нарахування соціальних виплат. Тобто вимоги є майновими (стягнення грошових коштів), а правовідносини між сторонами - цивільними. Спір має приватно-правовий характер і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Статтею 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій статті 52 цього Закону, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліменти, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Аналіз статей 1218, 1219, 1227 ЦК України свідчить про те, що законодавець передбачив можливість спадкування права на отримання нарахованої, але не одержаної пенсії. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 284/252/17, провадження № 14-248цс19. Відповідно до частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недоотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що дана норма розповсюджується на правовідносини з приводу виплати нарахованих сум пенсії, але своєчасно не отриманих пенсіонером з власної вини та не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину. Відповідно до положень статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Суд звертає увагу на те, що ЦК України не визначає строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів. Положення частини другої, третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину. Таким чином, враховуючи спірні цивільно - правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню насамперед як спосіб захисту прав та інтересів позивача, оскільки наявними доказами підтверджено, що відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивача як спадкоємця на отримання всього належного йому спадкового майна, яке увійшло до складу спадщини. Крім того слід зауважити, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Тому сума пенсії, що залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, увійшла до складу спадщини та позивач, прийнявши спадщину, має право на виплату цієї суми. Положення частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які увійшли до спадщини. Позов обгрунтовано тим, що після смерті батька [PERSON] , [PERSON] у встановленому законом порядку звернулись до Ізюмської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 25 травня 2020 року державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Живолуп І.В. було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого вони в рівних успадкували недоотриману пенсію їхнього батька за період з 01 липня 205 року по 30 червня 2018 року у розмірі 39 288, 00 грн. Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) (частина п`ята статті 177 ЦПК України). Частинами першою статті 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Частиною третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд виходить з того, що позивачами на підтвердження викладених в позовній заяві обставин та позовних вимог не надано належних, допустимих та достатніх доказів, зокрема, копії свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] та [PERSON] , виданого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Живолуп І.В. 25 травня 2020 року, на підтвердження обставин щодо спадкування позивачами недоотриманої суми пенсії їхнього батька за період з 01 липня 205 року по 30 червня 2018 року у розмірі 39 288, 00 грн. За таких обставин без надання відповідних доказів суд позбавлений можливості встановити зазначені у позові обставини, зокрема встановити суму недоотриманої пенсії, яка прийнята та належить спадкоємцям на підставі свідоцтва про право на спадщину, як і суми нарахованої та фактично виплаченої суми пенсії. Таким чином, викладені у позовній заяві, якими обгрунтовано позовні вимоги щодо спадкування, належними та допустимими доказами не підтверджено, у зв`язку із чим суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення невиплаченої пенсії в порядку спадкування за законом є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають. Стосовно позовних вимог [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про стягнення невиплаченої пенсії в порядку спадкування за законом суд вважає необхідним зазначає таке. Згідно з частиною сьомою статті 177 ЦПК України до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача. Відповідно до пункту 11 частини 16-1 Розділу XV «Перехідних положень» Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті131-1та статті131-2 цієї Конституції виключно прокурорами та адвокатами, зокрема, у судах першої інстанції здійснюється з 1 січня 2019 року. Згідно з частиною четвертою статті 131-2 Конституції України законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. Отже, з 01 січня 2019 року представництво у судах першої інстанції в справах, провадження у яких розпочате після 30 вересня 2016 року, має здійснюватися виключно адвокатами. Відповідно до частини першої, другої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Частинами першою, другою статті 60 ЦПК України передбачено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник. Статтею 62 ЦПК України встановлено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою. Довіреність фізичної особи, за зверненням якої прийнято рішення про надання їй безоплатної вторинної правничої допомоги, може бути посвідчена посадовою особою органу (установи), який прийняв таке рішення. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, зокрема щодо спадкування. Враховуючи пункт перший частини четвертої статті 274 ЦПК України, дана справа відповідно до вимог закону не може бути віднесена до категорії малозначних. У даній справі предметом спору є стягнення невиплаченої пенсії в порядку спадкування, а відтак представником сторони може бути лише адвокат. Частиною четвертою статті 62 ЦПК України встановлено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Статтею 26 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що документами, які посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера. Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом. Адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій. Матеріали справи свідчать, що позовна заява подана [PERSON] та [PERSON] за дорученням [PERSON] , підписана [PERSON] особисто та як представником [PERSON] . До позовної заяви додана довіреність, видана в м. Рейк`явік, Ісландія. Однак матеріали справи не містять документів на підтвердження того, що представник є адвокатом, зокрема належним чином засвідченої в установленому законом порядку копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Частиною першою статті 257 ЦПК України визначено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: 1) позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності; 2) позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено відсутність підстав для звернення [PERSON] до суду за захистом права в інтересах [PERSON] , а тому позов в частині позовних вимог [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про стягнення невиплаченої пенсії в порядку спадкування за законом підлягає залишенню без розгляду. Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19). Згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (Частина перша - друга статті 141 ЦПК України). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed