Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, припинення нарахування заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв`язку з хворобою дитини на ДЦП, [PERSON] потрібні були кошти на операцію дитини, тому вона виставила на продаж на сайті ОLX дитячу коляску за 1900,00 грн. 18.07.2020 року до неї зателефонував невідомий номер покупця, який погодився за 1800,00 грн. придбати коляску. Вона погодилася, але покупець повідомив їй, що так, як він живе в іншому місті, коляску потрібно переслати Новою поштою, і щоб йому не сплачувати податок на Новій пошті за пересилку грошей, гроші він перерахує з картки своєї дружини на її картковий номер. Потім позивачу зателефонував консультант ПриватБанку та повідомив, що на її рахунок надійшли кошти в розмірі 1800,00 грн., однак отримати їх не можна, оскільки відсутня послуга отримання грошових коштів від юридичних осіб, запропонував підключити послугу. В подальшому позивачу було направлено ссилки, по яких вона мала перейти, після чого з рахунку її кредитного ліміту зникла сума в обсязі 15392,00 грн. В зв`язку з цим, [PERSON] відразу звернулася до поліції, де наразі відкрито кримінальне провадження. В той же день позивач зателефонувала на гарячу лінію АТ КБ «ПриватБанк» та заблокувала всі свої рахунки. Також вона повідомила банк та просила провести службове розслідування і не нараховувати їй проценти, проте їй було відмовлено. При цьому, з часу повідомлення банку про вказану ситуацію, працівники банку почали телефонувати їй в день і в ночі і вимагати сплатити кошти. Разом з тим, [PERSON] вважає, що вона потерпіла від злочинної недбалості та незабезпеченням АТ КБ «ПриватБанк» належної безпеки її особистих даних, в з`язку з чим відповідач надав можливість шахраям 18.07.2020 року зняти з її рахунку грошові кошти. Наразі банк нараховує позивачу проценти, пеню, в результаті чого заборгованість зростає. У зв`язку з такими обставинами, [PERSON] не може спокійно жити, її життя погіршилось, постійні телефонні дзвінки, лунають погрози зі сторони співробітників банку, здійснюється терор її родичів та знайомих, розповсюджуються її особисті дані та приватна інформація. Як наслідок погіршився стан її здоров`я та позивач вимушена витрачати час і кошти на захист своїх прав. Враховуючи викладене вище, [PERSON] звернулася до суду з цим позовом та просила: -зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» припинити незаконне нарахування їй заборгованості за картковим рахунком № [NUMBER] ( [NUMBER] ) за додатковим рахунком договору SAMDNWFC 00046754192 від 05/11/2018 року; -зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» скасувати нараховані відсотки і штрафні санкції в період з 16.07.2020 року по день винесення рішення суду за рахунком № [NUMBER] ( [NUMBER] ) за додатковим рахунком SAMDNWFC 00046754192 від 05/11/2018 року; -зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок коштів на рахунку № [NUMBER] ( [NUMBER] ) за додатковим рахунком SAMDNWFC 00046754192 від 05/11/2018 року; -стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди, внаслідок неправомірних дій з АТ КБ «ПриватБанк», що порушили її права, як споживача фінансових послуг, в розмірі 10000,00 грн.; -судові витрати та витрати на правову допомогу покласти на відповідача. В судове засідання позивач не з`явилася, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав письмові пояснення та пояснив, що при перевірці звернення клієнта щодо списання коштів з її карти, встановлено, що спірні транзакції проводились з використанням технології 3D Secure, що є частиною програми, метою яких є надання і забезпечення безпечних методів оплати послуг в мережі Інтернет. Згідно операційних правил міжнародних платіжних систем, платіж по карті, проведений через Інтернет за стандартом 3D-Secure, не може бути оскаржений власником карти, так як вважається однозначно ідентифікатором на правомірність і легітимність. Таким чином, позивач несе відповідальність за здійснення платіжних операцій, які вона оспорює. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Матеріалами справи підтверджується той факт, що на утриманні позивача перебуває малолітня дочка [PERSON] , [INFO] , яка хворіє на ДЦП та потребує оперативного втручання (а.с. 5, 26-33). Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 05.11.2018 року між [PERSON] та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено додаткову угоду № SAMDNWFC 00046754192, відповідно до якої їй відкрито картковий рахунок № № [NUMBER] ( [NUMBER] ) з кредитним лімітом 26000,00 грн. та видано кредитну картку Універсальна, 55 днів пільгового періоду. [PERSON] користувався даною карткою відповідно до Умов і правил надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною договору банківського обслуговування. Також судом встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] було виставлено на продаж на сайті ОLX дитячу коляску за 1900,00 грн. (а.с. 25). 18.07.2020 року з рахунку позивача було переказано з її картки грошову суму в загальному розмірі 15392,00 грн., шляхом трьохразового переказу коштів (а.с. 4). Аналогічні відомості також відображені у Виписці за договором (а.с. 77-84). 18.07.2020 року позивач звернулася до Лівобережного відділення поліції Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області, за фактом незаконного зняття коштів невідомими особами, дані відомості було внесено до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження №12020025020000100, в якому [PERSON] визнано потерпілою та розпочато досудове розслідування (а.с. 6). 23.07.2020 року позивач звернулася до банку з проханням списання грошових коштів з її платіжної картки № [NUMBER] . В результаті розгляду вказаного звернення банк 09.08.2020 року направив їй повідомлення, згідно якого 18.07.2020 року за її картковим рахунком був здійснений переказ коштів. При здійсненні переказу були коректно введені номер її картки, термін її дії та СVV2 код. Після чого транзакція була підтверджена 3D Secure, який надсилався на її фінансовий телефон. Невід`ємною частиною договору банківського обслуговування є Умови і правила надання банківських послуг. Згідно з п.п. 2.1.4.49.8, 2.1.4.7. Умов, клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією; клієнт несе повну відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з рахунку третіми особами, в разі якщо дії або бездіяльність призвели до втрати електронного платіжного засобу, розголошенню ПІНа або іншої інформації, яка дає можливість ініціювати платіжну операцію. Чинним законодавством не надано повноважень банку здійснювати повернення проведеного переказу, тому банк не може повернути переказані кошти. Щодо вимоги про призупинення нарахування відсотків за кредитом та списання заборгованості, то вона також не підлягає задоволенню, оскільки повернення кредиту є основним принципом кредитування (а.с. 62-64, 97-99). З Виписки за договором вбачається, що з 01.09.2020 року за карткою позивача здійснюється списання відсотків за використання кредитного ліміту (а.с. 77-84). [PERSON] 17.09.2020 року зверталася до відповідача з вимогою про призупинення нарахування їй відсотків за кредитом та списання заборгованості, проте листом від 18.09.2020 року їй було відмовлено з підстав того, що банкам забороняється встановлювати окремій особі більш сприятливі умови, ніж іншим клієнтам банку за аналогічними договорами. Умови договору є обов`язковими для виконання, а повернення кредиту є основним принципом кредитування (а.с. 8). Також 10.11.2020 року банк повідомив позивача, що станом на 10.11.2020 року сума її боргу становить 3320,00 грн. З огляду на порушення графіку оплати і перебування на простроченні до дому [PERSON] заплановано візит кредитних інспекторів. Все те майно, яке у неї є, може бути реалізовано в рахунок погашення боргу. До примусового стягнення заборгованості може бути залучено її близьких родичів. Щоб уникнути контакту з кредитними інспекторами слід сплатити заборгованість до 20.12.2020 року (а.с. 7). Так, відповідно до ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з ч. 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Частиною 1 ст. 1071 ЦК України встановлено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Частиною 2 згаданої статті встановлено, що грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження лише на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. В судовому засіданні втсановлено, що позивач не вчиняла розрядження щодо списання/перерахунку коштів, та будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів з її рахунків, оскільки [PERSON] не повідомляла будь-яку інформацію щодо власної кредитної картки, в тому числі її номеру, терміну дії та ССV-код, дані обставини відповідачем в судовому засіданні не спростовано. Статтею 1073 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Частиною 3 ст. 1092 ЦК України передбачено, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. У відповідності до ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» суб`єкти переказу зобов`язані виконувати встановлені законодавством України та правилами платіжних систем вимоги щодо захисту інформації, яка обробляється за допомогою цих платіжних систем. Еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів. У відповідності до п. 32.3.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором. Відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Згідно із Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів; Згідно зі ст. 7 та п. 38.1 і 38.4 ст. 38 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», режим обслуговування клієнта банків полягає у зберіганні коштів, здійсненні розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів та створенні системи захисту інформації, яка повинна забезпечувати безперервний захист інформації щодо переказу коштів на усіх етапах її формування, обробки, передачі та зберігання. Аналіз наведених вище норм вказує, що крім функцій розрахунково-касового обслуговування клієнта, банк також виконує й функцію зберігання його грошових коштів, які перебували на поточному рахунку, і несе відповідальність за безпеку власної платіжної системи, а значить і грошових коштів. Відповідно до п. 18.3 статті 18 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», при прийманні електронних документів на переказ має бути дотримана відповідна процедура перевірки електронного цифрового підпису, що дає можливість пересвідчитися у цілісності та достовірності електронного документу. У разі недотримання зазначених вимог, банк або інша установа - член платіжної системи, несуть відповідальність за шкоду, заподіяну суб`єктам переказу. Згідно з п. 39.2.3 ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» відповідач не забезпечив дотримання вимог законодавства та не виконав зобов`язань перед позивачем, як володільцем банківського рахунку. Згідно зі ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності. Враховуючи викладене вище, оскільки судом не встановлено доказів, які безспірно доводять, що користувач [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанні ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію, суд вважає, що позов [PERSON] слід задовольнити частково, шляхом задоволення вимоги про припинення незаконного нарахування та відновлення залишку коштів. Водночас, вимога про зобов`язання відповідача скасувати нараховані [PERSON] відсотки і штрафні санкції в період з 16.07.2020 року по день винесення рішення суду за рахунком №№ [NUMBER] ( [NUMBER] ) за додатковим рахунком SAMDNWFC 00046754192 від 05/11/2018 року, не підлягає задоволенню з таких підстав. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55,124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та цієї Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 3 ЦПК України). Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частин першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки: «Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині незарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства». Результат аналізу статей 12, 89 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що у разі виникнення спору між сторонами суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку відсотків, пені, штрафних санкцій тощо та здійснити оцінку доказів, на яких такі дії ґрунтуються. З урахуванням викладеного суд вважає, що позовна вимога про зобов`язання скасувати нараховані відсотки та штрафні санкції за додатковим рахунком договору є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення права позивача, тому у її задоволенні слід відмовити. Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 17.02.2021 року, викладеній у справі № 711/11121/18. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, то слід відзначити наступне. Згідно із ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно зі ст.ст. 22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 даної Постанови роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає за наявності: а) моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди; в) причинного зв`язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вини заподіювача шкоди. Вказані підстави відшкодування моральної шкоди знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. Так, вина та неправомірність дій заподіювача шкоди підтверджена, спричинення моральної шкоди встановлено та наявність причинного зв`язку між ними. Враховуючи обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем у розмірі 10000,00 грн., є завищеним. Так, розмір відшкодування має бути співмірним з нанесеною моральною шкодою. Крім того, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу. В позовній заяві позивач зазначає, що моральна шкода полягає у тому, що [PERSON] не може спокійно жити, її життя погіршилось, постійні телефонні дзвінки, лунають погрози зі сторони співробітників банку, здійснюється терор її родичів та знайомих, розповсюджуються її особисті дані та приватна інформація. Як наслідок погіршився стан її здоров`я та позивач вимушена витрачати час і кошти на захист її прав. Однак, слід зазначити, що позивачем не надано доказів на підтвердження вказаних вище фактів, зокрема нею не надано підтвердження про постійні телефонні дзвінки, погрози зі сторони співробітників банку, здійснення терору її родичів та знайомих, погіршення стану її здоров`я. Проте, зі змісту повідомлення банку від 10.11.2020 року вбачається, що до примусового стягнення заборгованості може бути залучено близьких родичів позивача. Також вказано: «Позбавте їх від неспокою через постійні контакти з кредитними інспекторами. Щоб уникнути контакту з кредитними інспекторами слід сплатити заборгованість до 20.12.2020 року» (а.с. 7). Отже, факт здійснення психологічного тиску на позивача та близьких родичів позивача, частково підтверджується цим повідомленням. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. З огляду на вказане вище, суд вважає, що [PERSON] було завдано моральну шкоду на суму 3000,00 грн., яка полягає у душевних переживаннях та стражданнях; порушенні нормального життєвого ритму позивача через погрози зі сторони співробітників банку, а також витрачанні часу для звернення в суд за захистом своїх прав. Даний розмір моральної шкоди буде відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану відповідачем моральну шкоду позивачу. В рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Разом з тим, у рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії», від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», зазначено, що в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі. Отже, вина АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у вчиненні неправомірних дій відносно позивача шляхом незаконного нарахування [PERSON] заборгованості за картковим рахунком наявна, тому вимога позивача про відшкодування моральної шкоди є законною, проте підлягає частковому задоволенню, відповідно до її співмірності із спричиненою шкодою. Таким чином, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави в розмірі 2522,40 грн. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог), а решту суми судового збору - компенсувати за рахунок держави. Щодо вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу, то вона задоволенню не підлягає з таких підстав. За ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Положенням п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Слід відзначити, що витрати на професійну правничу допомогу є видом судових витрат і всі норми процесуального кодексу, які стосуються судових витрат відносяться також до витрат на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати повинні бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені таких вимог. До суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем наданий лише ордер (а.с. 61). Таким чином, позивачем не надано суду: умов договору про надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, тому відсутні підстави для задоволення вимог в цій частині. На підставі викладеного та

Outcome: partial