Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

у березні 2021 року позивач через представника - адвоката Невольніченка О.О. звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 181 350 євро. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що у період з січня 2014 року по листопад 2016 року позивач надав відповідачу у позику кошти на фінансування проекту з виробництва пелет загальною сумою 181 350 євро. Зважаючи на те, що виробництво так і не було організовано, а визначені строки для повернення грошей спливали, між сторонами неодноразово підписувались документи та узгоджувались графіки погашення боргу. 23.12.2020 року позивач погодився укласти з відповідачем договір про розстрочення грошових зобов?язань, в якому відповідачем вказано про отримання у позику грошових коштів та зазначено про зобов?язання їх повернення відповідно до узгодженого графіку. Позивачем на адресу відповідача направлено вимогу про повернення отриманих у позику грошових коштів у розмірі 181 350 євро, однак вказана вимога залишилась без задоволення, у зв?язку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12.04.2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 26). 28.07.2021 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Представник відповідача зазначає, що на підтвердження укладення договору позики позивач не надав будь-яких доказів, зокрема, договору позики або розписки про отримання у борг грошових коштів. Матеріали позову не містять жодних документів, які б підтверджували укладення договору позики між сторонами, так і умови такого договору, а також могли б засвідчити реальне отримання відповідачем грошових коштів у заявленому розмірі. Представник відповідача звертає увагу, що договір про розстрочення боргових зобов?язань від 23.12.2020 року має юридичну силу та створює для сторін юридичні наслідки виключно у разі доведення факту існування основного договору. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд надходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 23 грудня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про розстрочення грошових зобов?язань (надалі - договір), відповідно до умов п. 1 якого [PERSON] надав позику на інвестування проекту з виробництва пелет в Україні, виробнича потужність якого не менше 1 (однієї) тонни на годину, якої не було та підтвердити існування якої [PERSON] немає можливості (а.с. 14-17). Згідно п. 2 договору сторони погоджуються, що заборгованість [PERSON] перед [PERSON] боргом, визначеним п. 1 цього договору складає 134 000 євро. Відповідно до п. 5 договору, [PERSON]зобов?язується сплатити [PERSON] зазначену у п. 2 цього договору суму заборгованості згідно із графіком розстрочення сплати боргу в наступні терміни і в таких умовах: - протягом 10 робочих днів з моменту підписання цього договору - 20 000 євро; - до 15 лютого 2021 року - 10 000 євро; - до 15 березня 2021 року - 20 000 євро; - до 15 квітня 2021 року - 10 000 євро; - до 15 травня 2021 року - 10 000 євро; - до 15 червня 2021 року - 10 000 євро; - до 15 липня 2021 року - 10 000 євро; - до 15 серпня 2021 року - 10 000 євро; - до 15 вересня 2021 року - 24 000 євро. За змістом п. 8 договору, у випадку прострочення виконання графіку, передбаченого п. 5 цього договору, [PERSON] та [PERSON] домовляються, що загальний розмір грошового зобов?язання, передбаченого п. 2 цього договору, збільшується з 134 000 євро до 181 350 євро, окрім випадків, передбачених п.п. 9,10 цього договору. 08.02.2021 року [PERSON] направлено вимогу на ім?я[PERSON], у якій вказано про те, що у період з січня 2014 року по листопад 2016 року в різних формах було надано позику на фінансування проекту з виробництва пелет на загальну суму 181 715 євро.У зв?язку із існуванням заборгованості, [PERSON] вимагав негайного повернення всієї суми позики у розмірі 181 715 євро (а.с. 18-19). Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає про те, що між сторонами спору склалися правовідносини, що ґрунтуються на договорі позики, у зв?язку із невиконанням умов якого утворилась заборгованість у розмірі 181 715 євро. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17. Суд зазначає, що в обґрунтування своїх позовних вимог, позивачем надано в розпорядження суду копію договору про розстрочення грошових зобов?язань від 23.12.2020 року, а також вимогу від 08.02.2021 року. У позовній заяві позивачем зазначено, щоу період з січня 2014 року по листопад 2016 року позивачем відповідачу в різних формах було надано позику на фінансування проекту з виробництва пелет на загальну суму 181 715 євро. Аналогічні відомості містяться у тексті договору про розстрочення грошових зобов?язань від 23.12.2020 року, а також у вимозі від 08.02.2021 року. Тобто, із наведеного слідує, що позика позивачем відповідачу надавалась неодноразово, а саме - у період з січня 2014 року по листопад 2016 року. Однак, матеріали справи не містять договорів позик або розписок про отримання грошових коштів, складених у період з січня 2014 року по листопад 2016 року. Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів щодо сум отриманих відповідачем у позивача у позику грошових коштів у відповідні періоди часу, а зазначено лише загальну суму - 134 000 євро - у договорі, та 181 350 євро - у вимозі про повернення грошових коштів. Таким чином, за відсутності в матеріалах справи письмових доказів, у суду відсутня можливість встановити наступні обставини: точну дату укладення між сторонами спору договору (договорів) позики; суму (суми) позики; строки/терміни повернення позики. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Врахувавши те, що на обґрунтування своїх позовних вимог позивач не надав суду належні та допустимі докази, не довів їх переконливість, а також не довів наявності обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, не довів факту укладення договору (договорів) позики, не пояснив відсутність документу, який би стверджував суми та дати передачі грошових коштів у позику відповідачу, суд надходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. При цьому, суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що договір про розстрочення боргових зобов?язань від 23.12.2020 року має юридичну силу та створює для сторін спору юридичні наслідки виключно у разі доведення факту існування основного договору (основних договорів), яких в розпорядження суду позивачем надано не було. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed