Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 3), третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лілеєва Марина Михайлівна (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого просив зобов`язати відповідача 1 не чинити позивачу перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] та вселити позивача у вказану квартиру; виселити без надання іншого жилого приміщення відповідача 2 та відповідача 3. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що квартира [ADDRESS] (далі по тексту -квартира, нерухоме майно) в рівних частинах належала [PERSON] , бабусі позивача та її рідному брату [PERSON] . У подальшому, бабуся відчужила свою частину квартири на користь позивача на підставі договору дарування частини квартири від 26.03.2021. рідний брат бабусі [PERSON] помер [INFO] . Відповідач 1 [PERSON] є спадкоємцем Ѕ частини квартири за заповітом після померлого [PERSON] . Відповідач 1 створює позивачу перешкоди у користуванні спірним майном, зокрема, без відома позивача здала квартиру в оренду, заселивши відповідача 2 та відповідача 3, а також не надає ключі від вхідних дверей, не сплачує заборгованість за комунальні послуги. зазначені дії відповідача 1 призводять до порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача. з урахуванням наведеного, позивач звернувся до суду з вказаним позовом на підставі ст. 316, 317, 319, 355, 358, 391 ЦК України. Відповідач 1 у своєму відзиві заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволенні з підстав недоведеності та необґрунтованості. Вказала, що перешкоди у користуванні позивачу не чинить, в оренду спірну квартиру не здає, проживає у спірній квартирі сама. При цьому, зазначила, що є спадкоємицею рідного брата бабусі позивача за заповітом, у тому числі на 1/2 спірної квартири, однак отримати свідоцтво про право на спадщину позбавлена можливості, оскільки бабуся позивача не надає правовстановлюючі документи на квартиру. Крім того, вказала, що позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів того, що у спірній квартирі проживають відповідач 2 та відповідач 3, як не надано доказів і того, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні належним йому майном. Від відповідачів 2, 3 відзив не надходив. Від третьої особи пояснення не надходили. 18.08.2021 ухвалою суду по справі відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, встановлено учасникам справи строки для надання заяв по суті справи. 30.09.2021 від представника відповідача 1 надійшов відзив. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі. Проти розгляду справи в заочному порядку позивач не заперечував. Представник відповідача 1 у судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі, просив відмовити у його задоволенні. Відповідач 2 у судове засідання не з`явився, судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання. Відповідач 3 у судове засідання не з`явився, судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання. Третя особа у судове засідання не з`явилась, судом вживались заходи щодо належного повідомлення третьої особи про дату, час та місце проведення судового засідання. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч.3 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1, 2 ст.319 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Положеннями ч. 3 ст. 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. За положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов`язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Так, відповідно до Договору дарування частки квартири від 26.03.2021 посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Заведея Л.О., зареєстрованого в реєстрі за № 21-154, позивач [PERSON] набув право власності на 1/2 частки квартири. Друга частина квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 24.08.1994, виданого Фондом комунальної власності Радянського району м. Києва, належала [PERSON] . Відповідач 1 [PERSON] , [INFO] є дружиною [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про шлюб Серія [NUMBER] , актовий запис № 746), який за життя зробив особисте розпорядження на випадок своєї смерті та склав заповіт на користь своєї дружини. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , актовий запис № 4790. Відповідно до Довідки про склад спадкоємців від 09.04.2021, складеної приватним нотаріусом КМНО Лілеєвою М.М., відповідач 1 є спадкоємцем після померлого [PERSON] . Як пояснила відповідач 1, отримати свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину спірної квартири вона позбавлена можливості, оскільки не має правовстановлюючого документу на вказане нерухоме майно, з приводу чого наразі існує спір щодо визнання права власності на належну їй частку квартири. Відповідач 1 у своєму відзиві вказала, що проживає у спірній квартирі одна, квартира не передана в оренду третім особам. Перешкод щодо користування спірним майном відповідач 1 не чинить позивачу. Так, відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання особи № 67873129 від 17.08.2021, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання особи № 67873277 від 17.08.2021, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Інформації щодо реєстрації місця проживання особи № 64785712 від 02.07.2021, відомості про місце реєстрації [PERSON] , [INFO] в ІТС «Реєстр територіальної громади м. Києва» відсутні. За таких обставин, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач 1 чинить позивачу перешкоди у користування спільним майном та не дає вселитись до спірного житла. При цьому, довідки, надані позивачем до матеріалів справи за фактом звернення до правоохоронних органів суд також до уваги не бере, оскільки згідно Довідки ДОП ВП № 1 Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві, позивач просив правоохоронні органи прийняти мір стосовно того, що його сім`я не може потрапити до спірної квартири (подія зареєстрована 01.03.2021 за № 13083), тобто до моменту, коли позивач ще набув право власності на спірну частину квартири, а відтак предмету спору не стосується. Щодо Довідки ДОП ВП № 1 Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві, з якої вбачається, що позивач просив правоохоронні органи прийняти мір стосовно того, що його сім`я не може потрапити до спірної квартири (подія зареєстрована 17.04.2021 за № 24402), суд також позбавлений можливості встановити ту обставину, що безпосередньо відповідач 1 створює позивачу перешкоди у користуванні спірним майном. Неможливо встановити з неї і факт проживання третіх осіб у спірній квартирі. Самі лише пояснення позивача не підтверджують ту обставину, що відповідачами чиняться перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою, а також ту обставину, що відповідач 1 у будь-який спосіб не надає можливості позивачу вселитись до спірної квартири. Крім того, не доведено позивачем і того, що відповідачі 2 та 3 [PERSON] та [PERSON] проживають у вказаній квартирі, оскільки як було встановлено судом, зазначені особи зареєстровані за іншими адресами. Інших доказів, які підтверджували б обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позиву, матеріали справи також не містять. Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як визначено в ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно положень ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, факт порушення відповідачами прав позивача не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed