Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

22.10.2021 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Позов обґрунтовано тим, що сторони зареєстрували шлюб з 27 липня 2013 року. Протягом останніх декількох років стосунки у подружжя розладились, зникло взаєморозуміння і повага. Вже тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. 21.09.2021 р. сторонами по справі спільно до Ужгородського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), подано заяву про розірвання шлюбу подружжя, яке не має дітей. Разом із тим, за час спільного проживання в шлюбі однією сім`єю сторони по справі придбали у власність автомобіль марки «Skoda Fabia», номер кузова: [NUMBER] , колір: синій, реєстраційний номер: [NUMBER] , рік випуску: 2011. Придбання автомобілю було здійснено на підставі договору-купівлі продажу. Позивач посилається на те, що, вона намагалася врегулювати спір з відповідачем в досудовому порядку, однак відповідач відмовляється мирним шляхом провести розподіл майна та не визнає права власності позивачки на транспортний засіб, в зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду. На підставі наведеного, просить суд визнати за нею, [PERSON] , [INFO] , право власності на об`єкт спільної сумісної власності подружжя, а саме на 1/2 частину легкового автомобіля марки «Skoda Fabia», номер кузова: [NUMBER] , колір: синій, реєстраційний номер: [NUMBER] , рік випуску: 2011 та стягнути із відповідача судові витрати. Позивач в судове засідання не з`явилася, проте надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що спірний транспортний засіб придбаний за його особисті кошти, а не за спільні кошти подружжя. Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 липня 2013 року позивач [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] , у Виконавчому комітеті Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області. Цей факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від цього шлюбу в сторін дітей немає. Станом на теперішній час, шлюб між сторонами фактично розпався, позивач та відповідач, ініціювали розірвання шлюбу шляхом подання 21.09.2021 р. заяви про розірвання шлюбу подружжя, яке не має дітей, яка наразі перебуває на розгляді в Ужгородському відділі державної реєстрації актів цивільного стану в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). За час спільного проживання в шлюбі однією сім`єю, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] набули у власність автомобіль марки «Skoda Fabia», номер кузова: [NUMBER] , колір: синій, реєстраційний номер: [NUMBER] , рік випуску: 2011. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , власником транспортного засобу марки «Skoda Fabia реєстраційний номер: [NUMBER] є [PERSON] . Дата реєстрації 26.12.2020 року. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до п. 22 цієї Постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Доказів того, що спірний транспортний засіб, як стверджував відповідач [PERSON] , придбаний за його особисті кошти, а не за спільні кошти подружжя, суду не надано. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Придбавши рухоме майно - автомобіль марки «Skoda Fabia» реєстраційний номер: [NUMBER] під час перебування в шлюбі, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та право позивача на рівну частку в майні презюмується. Згідно з приписами ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, придбане під час перебування сторін у шлюбі рухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, на якого воно було зареєстроване, суду не надано. Зокрема, відповідачем всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України не доведено належними та достовірними доказами, що спірний транспортний засіб придбаний за його особисті кошти, а не за спільні кошти подружжя, а, отже, і не доведено, що автомобіль є його особистою приватною власністю в розумінні положення п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України. Тобто, вищезазначені посилання відповідача не заслуговують на увагу, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, покладається на того з подружжя, який її спростовує, в цьому випадку на відповідача. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем заявлено вимогу про визнання за нею права власності на об`єкт спільної сумісної власності подружжя, а саме на 1/2 частину транспортного засобу. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тому суд вважає, що з метою захисту прав позивачки слід обрати спосіб захисту у вигляді визнання спірного транспортного засобу об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та поділу об`єкту права спільної сумісної власності подружжя між сторонами по 1/2 частині кожному, та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину транспортного засобу. Отже, системний аналіз вищенаведених норм закону, з урахуванням недоведення протилежного, дає правові підстави суду визнати об`єктом права спільної сумісної власності - легковий автомобіль марки «Skoda Fabia», номер кузова: [NUMBER] , колір: синій, реєстраційний номер: [NUMBER] , рік випуску: 2011, спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 зроблено висновок про те, що в разі, коли один з подружжя не вчинив дій, передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України, щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їхні спільній частковій власності. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що спірний транспортний засіб підлягає поділу між сторонами по 1/2 частині позивачці [PERSON] та відповідачу [PERSON] , із визнанням за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину транспортного засобу, без його реального поділу. Враховуючи вищенаведене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем. Крім того, ухвалою суду від 23.10.2021 р. задоволено заяву позивачки [PERSON] про забезпечення позову, зокрема накладення арешту на транспортний засіб марки «Skoda Fabia», реєстраційний номер: [NUMBER] , тому за правилами ч.7 ст.158 ЦПК України, враховуючи ухвалення судом рішення про задоволення позову, вказані заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: approved