Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувсь до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 28.02.2018 позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] уклали договір позики, котрий був оформлений розпискою, згідно умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у борг грошові кошти у сумі 21600,00 доларів США, які він зобов`язався повернути до 30.12.2018 р. В порушення умов договору станом на 13 листопада 2020 відповідач не повернув зазначені кошти. У зв`язку з тим, що відповідач станом на день звернення до суду не повернув суму позики у розмірі 21600,00 доларів США, а тому позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач також просив стягнути додатково з відповідача 3% річних від суми боргу за період з 31.12.2018 по 13.11.2020, яка становить 1213 доларів США 00 центів. Таким чином, позивач просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 21600 доларів США 00 центів та 3% річних у розмірі 1213 доларів США 00 центів, а також понесені судові витрати. Ухвалою суду від 03.12.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 23.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] , та представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, зазначили, що, між сторонами були дружні стосунки, і до цього часу [PERSON] позичав гроші [PERSON] без розписок невеликими сумами до 1500 доларів США. В Лютому 2018 позичив відповідачу 21600 доларів США, які були по 100 доларів США в двох пачках. Відповідач пояснював, що кошти необхідні йому для особистих цілей. В мережі Інтернет позивач знайшов текст розписки. Написання розписки та передача коштів була в дома у позивача в присутності свідків. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнали, в їх задоволенні просили відмовити. Відповідно до відзиву та пояснень в судовому засіданні слідує, що між сторонами мала місце домовленість щодо сумісної діяльності з обробки та продажу природного каменю, що передбачало надання сировини для обробки зі сторони [PERSON] та здійснення обробки та продажу продукції з боку відповідача. В певний момент [PERSON] висловив бажання певних гарантій з боку відповідача та запропонував оформити формальною борговою розпискою, яка не несла за собою реальної позики та отримання коштів. Про те, що між сторонами не було правовідносин позики свідчить і розписка, з тексту якої неможливо визначити та встановити розмір позики та суму, або розмір коштів, які підлягають поверненню. За розпискою від 28.02.2018 р. будь-які кошти відповідачу не передавались, він їх не отримував, в розписці знак долар він не писав. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що на прохання [PERSON] приїхав до його квартири, там були дружина позивача, позивач і людина, яка щось писала. Йому сказали, що необхідно підписати документ після того, як його напише людина, після чого він поставив підпис та написав анкетні дані. Потім прийшла ще одна свідок, яка теж написала свої дані, і вони про щось розмовляли. Текст розписки свідок не читав, гроші - долари США, які були в двох стопках лежали на столі, яка там була сума свідку не відомо. Коли свідок йшов до дому гроші залишились лежати на столі. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що в 2018 р. дружина [PERSON] зателефонувала та попросила бути свідком коли буде позичати гроші її чоловік. В квартирі були відповідач, свідок, позивач і дружина його. [PERSON] прочитала розписку, яку вже підписав інший свідок і підписала її. Запитала сторін чи правильно вона написана, оскільки була вказана велика сума - 21600 доларів США. На столі лежали долари США, однак яка була сума свідку не відомо, в її присутності гроші не перераховувались та відповідач кошти не брав, гроші залишились лежати на столі. Вислухавши сторін, свідків, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з розписки, оригінал якої було надано позивачем ( а.с. 22) [PERSON] , ( анкенті дані) отримав у борг від [PERSON] ( анкетні дані) 21600 умовних одиниць $ (двадцять одна тисяча шістсот умовних одиниць) в термін до 30.12.2018 р. ( до тридцятого числа грудня дві тисячі вісімнадцятого року). 28.02.2018 р. підпис . Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в листах, телеграмах або за допомогою електронного або іншого засобу зв`язку. Розписки підписані відповідачем є документом, що стверджує про вчинення правочину між ним та позивачем, тобто сторонами фактично в письмовій формі був укладений договір позики. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України). Як визначено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно із ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52Цивільного Кодексу України. За положеннями частин 1 та 3 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Правова позиція з цього приводу викладена у постановахВерховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, постанові 13.12.2017 у справі №309/3458/14-ц. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року справа №524/4946/16-ц. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України, - позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 525 ЦК України одноособова відмова від виконання зобов`язань і одноособова зміна умов договору не припустимі, якщо інше не встановлено договором чи законом. Як передбачено статтею 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно достатей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з приписами ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк у відповідності з умовами договору та вимогами цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства. Згідно із ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Як передбачено ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що визначено ст. 610 ЦК України. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Боржник, як зазначено у ст. 625 ЦК України, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Крім того, відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Отже, іноземна валюта - це всі види валют, окрім гривні. Валютний курс - установлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. Розрахункова одиниця (умовна або штучна одиниця) - це одиниця спеціального права запозичення, визначена Міжнародним валютним фондом. Відповідно до визначення в статті 9 Кодексу торговельного мореплавства від 23.05.1995 року, визначені суми, переводяться в національну валюту України за офіційним курсом цієї валюти до одиниці «спеціального права запозичення», що публікується Національним банком України на день створення обмежувального фонду, а якщо обмежувальний фонд не створюється - на день здійснення платежу. Відповідно до листа заступника голови Державного Комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 21.12.2007 р. №9563/0/2-07 жодним нормативно-правовим документом не визначено поняття "умовна одиниця". Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1ст.76 ЦПК України). Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вбачається з матеріалів справи у розписці, що надана позивачем [PERSON] на підтвердження укладеного між сторонами договору позики, не вказана конкретна грошова одиниця, як засіб для розрахунку. Розписка від 28.02.2018 р. не містить істотних умов договору позики: не вказана грошова одиниця як засіб для розрахунку, а визначення «умовних одиниць $» - не дає можливості ідентифікувати її як грошову одиницю. Окрім того символ «$» використовується в якості скорочення слова «Долар», і як грошова одиниця, долари перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території багатьох іноземних держав (канадські долари, австралійські долари, новозеландські долари, долари США, тощо). Отже такі обставини не дають можливості встановити грошову одиницю, як засіб для розрахунку, а й дійсний розмір заборгованості. Відповідно не підлягають і задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних , які нараховані позивачем за нормами ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки не можливо встановити розмір основного боргу. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Отже, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що не знайшли своє обгрунтування, а в їх задоволенні слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed