Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Новоодеського районного суду Миколаївської області із позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним. На обґрунтування позову вказав, що 23.01.2001 року на Універсальній товарній біржі "Ріко-Альянс" між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу № 2-28 цілого житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . Маючи намір продати зазначений будинок позивач звернувся до нотаріуса, але йому було повідомлено, що договір є недійсним, оскільки нотаріально не посвідчений, через що необхідно звернутися до суду. Тому, посилаючись на викладене та те, що на даний час невідоме місце проживання відповідача та відповідно неможливо нотаріально посвідчити вказаний вище договір купівлі-продажу, [PERSON] просить про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним. Позивач у судове засідання не з`явився, але надав до суду письмову заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив про їх задоволення, не заперечував проти заочного розгляду справи. У судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ч.ч. 5, 6, п. 2 ч. 7, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, неодноразово викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомив, своїм правом на подання відзиву не скористався. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність сторін, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст.. 128 ЦПК України, за місцем реєстрації місця проживання, позивача не заперечував проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як встановлено з матеріалів справи, 23 січня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу цілого житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , що підтверджується письмовим договором купівлі продажу № 2-28, який посвідчений на Універсальній товарній біржі "Ріко-Альянс" 23.01.2001 року. Факт права власності [PERSON] на житловий будинок, який було продано позивачу, підтверджується посиланнями на правовстановлюючий документ, що зазначений в письмовому біржовому договорі купівлі-продажу будинку, а саме на свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене Новоодеською державною нотаріальною конторою Миколаївської області за № 1-1295 від 30.06.2000 року, зареєстрованого Вознесенським міжміським Бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 34 за реєстр. № 4490 від 25.07.2000 року. Зазначене домоволодіння, складається з: житлового будинку, позначеного на плані літерою - А-1, житловою площею 38,9 кв.м., сарая - Б-1, інвентаризаційною вартістю 4818 грн. Вказане домоволодіння розташоване на присадибній земельній ділянці розміром 0,08 га. Сторони за угодою цілком виконали істотні умови договору, за яким позивачу у власність було передано вказаний житловий будинок із надвірними спорудами, а позивач передав продавцю обумовлену суму грошей. Укладений між сторонами договір зареєстрований 29.01.2001 року позивачем у Вознесенському міжміському бюро технічної інвентаризації, що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу укладено 23.01.2001 року, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Згідно ст. 224 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР 1963 року, право продажу майна належить власнику. Відповідно п.п 48, 49 Наказу Міністерства ЮстиціїУкраїни від N 18/5 від 14.06.94 "Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, встановлювалися вимоги щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин, а також наслідки щодо недотримання такої вимоги, яка тягне недійсність такого договору, передбаченого ст. 47 цього Кодексу. У відповідності до ст. ст. 224, 228, ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору, та п. 4 постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" (з внесеними змінами), якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Пунктом 36 Наказу МінЮсту України від N 18/5 від 14.06.94 "Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" встановлено, що угода про відчуження або заставу майна, яка потребує обов`язкової нотаріальної форми, може бути посвідчена без згоди другого з подружжя, якщо з правовстановлюючого документа, свідоцтва про шлюб та інших документів видно, що зазначене майно є не спільною, а особистою власністю одного з подружжя (набуте до реєстрації шлюбу, одержане під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, здійснено поділ майна, набутого під час перебування в зареєстрованому шлюбі тощо). Суд визнає факт того, що укладений 23 січня 2001 року договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці, та складається з: житлового будинку, позначеного на плані літерою - А-1, житловою площею 38,9 кв.м., сарая - Б-1, інвентаризаційною вартістю 4818 грн., розташоване на присадибній земельній ділянці розміром 0,08 га., між [PERSON] та [PERSON] відбувся. Будь-яких обмежень або заборон на відчуження спірного будинку під час судового розгляду справи не встановлено. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 908,00 грн.

Outcome: approved