Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

29 грудня 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить позбавити [PERSON] права користування житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] . В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що йому на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Куйбишевської селищної ради Запорізької області 22.12.1986, належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У даному будинку, крім нього зареєстрована невістка, [PERSON] . Проте з 2007 року вона за вказаною адресою не проживає. У листопаді 2015 року вона з його сином [PERSON] офіційно розірвали шлюб. За місцем реєстрації більше 14 років не з`являється. Відповідач жодної участі в утриманні будинку не бере, разом зі власником житлового будинку не проживає, спільного господарства не веде, повертатися не бажає. [PERSON] фактично не проживає у житловому будинку за вищевказаною адресою з 2007 року, що підтверджується актом про фактичне проживання громадянина та склад його сім`ї, виданим Кам"янською селищною радою від 15 грудня 2021 року №126. Реєстрація місця її проживання у будинку не дозволяє позивачу розпоряджатися ним на власний розсуд , обмежує його права вільного володіння, користування та розпорядження своїм майном, позбавляє можливості скористатися субсидією. Тому позивач змушений звернутись до суду. Ухвалою від 06 січня 2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 04 лютого 2022 року. Відповідач не скористалась своїм правом на подання суду письмового відзиву на позов, яке їй було роз`яснено ухвалою від 06 січня 2022 року. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. В судове засідання позивач не з`явився , про час і місце повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи без його участі, наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена, будь-яких клопотань, оформлених належним чином , не заявляла, причини неявки суду не повідомила. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності позивача на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до вимог ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з викладеним, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів, на підставі наявних у справі доказів, і ухвалити заочне рішення. У відповідності до вимог ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до постанови Верховної Ради України "Про перейменування деяких населених пунктів" від 12 травня 2016 року № 1353-VIII, Куйбишевський район перейменовано на Більмацький район; селище міського типу Куйбишеве Куйбишевського району - на селище міського типу Більмак. Відповідно до постанови Верховної Ради України "Про утворення та ліквідацію районів " від 17.07.2020 № 807-IX, утворено Пологівський район (з адміністративним центром у місті Пологи) у складі територій Більмацької селищної, Воздвижівської сільської, Воскресенської сільської, Гуляйпільської міської, Комиш-Зорянської селищної, Малинівської сільської, Малотокмачанської сільської, Молочанської міської, Оріхівської міської, Пологівської міської, Преображенської сільської, Розівської селищної, Смирновської сільської, Токмацької міської, Федорівської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України. Суд, з`ясувавши позицію позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних обставин. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22 грудня 1986 року, виданого виконкомом Куйбишевської селищної ради Запорізької області , [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Рішенням Куйбишевської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області від 22.10.2015 №43, [ADDRESS] було перейменовано на [ADDRESS]. Згідно довідки виконкому Кам"янської селищної ради № 2474 від 07.12.2021 , в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані : [PERSON] , [INFO] , власник, [PERSON] , [INFO] , невістка, [PERSON] , [INFO] , син, [PERSON] , [INFO] , онук, [PERSON] , [INFO] , дружина, [PERSON] , [INFO] , онука, [PERSON] , [INFO] , син. В акті № 126 про фактичне проживання (не проживання) громадянина та склад сім"ї від 15 грудня 2021 року, складеного комісією у складі заступника селищного голови Залати Ю.І., начальника відділу Зими Л.В., начальника відділу Крутя К.Г., керуючого справами Мавроді Н.М., головного спеціаліста відділу Лось Ю.Ф., у будинку за адресою: [ADDRESS], крім позивача зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Під час обстеження було встановлено , що вказаною адресою фактично проживають [PERSON] , [PERSON] , фактично не проживають [PERSON] з 2000 року, [PERSON] з 2007 року, [PERSON] з 2020 року. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав. Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач зазначаючи, що відповідач з 2007 року не проживає у належному йому житловому будинку, звернувся до суду з позовом. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Оскільки позивач є власником житлового будинку по [ADDRESS], а [PERSON] ( невістка позивача), у вказаному житловому будинку не проживає з 2007 року, більше 14 років, то остання втратила право користування житловим приміщенням, оскільки була відсутня без поважних причин за місцем реєстрації понад один рік. Частиною першою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 визначено, що підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання є, зокрема, судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи те, що Закон України від 11.12.2003 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України). При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 2, 3 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки відповідач зареєстрована в житловому будинку, власником якого є позивач та більше року в ньому не проживає, враховуючи, що доказів на спростування вказаних обставин або наявності поважних причини непроживання у житловому будинку понад один рік відповідачем суду не надані, то остання є такою , що втратила право користування житловим будинком.

Outcome: approved