Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

У грудні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (надалі - Фонд) завдану моральну шкоду в розмірі 230 000 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що у період з 22.10.1963 року по 13.09.1993 року, з 12.09.2001 року по 28.07.2003 року працювала вчителем початкових класів та англійської мови в СШ № 52 і СШ № 32 відділу освіти виконкому Жовтневого району міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Впродовж 19 років працювала з перебільшенням погодинного навантаження у зв`язку із частковою неукомплектованістю вчителів та виробничою необхідністю, що пов`язано із збільшенням голосового навантаження. У зв`язку з наявністю шкідливих умов праці на робочому місці та впливом шкідливих факторів впродовж 19 років, позивачу рішенням ЦЛЕК Інститут медицини праці АМН України встановлено діагноз - хронічний ларингіт, професійне захворювання. По факту хронічного захворювання було проведено розслідування та складено акт розслідування професійного захворювання від 30.08.2004 року. Відповідно до вказаного акту причина професійного захворювання є викладацька робота на протязі 19 років х перебільшенням погодинного навантаження 74-141 годин у місяці при нормі 72 години. У вересні 2004 року позивачу первинно встановлено втрату професійної працездатності внаслідок професійного захворювання 20 %, з листопада 2006 року - безстроково 25 %. Крім того, позивач зазначає, що з 1984 року перебуває на диспансерному обліку по хронологічному гіпертрофічному ларингіту. Внаслідок чого, позивач має дискомфорт, оскільки через фізичний стан немає можливості повноцінно спілкувати з людьми із-за втрати голосу, спокійно спати. Вказує, що відчуває постійне подразнення у горлі, сухий приступоподібний кашель, що підвищує артеріальний тиск, зниження слуху, шум у вухах, загальну слабкість та втому. Для зменшення болі та покращення стану здоров`я змушена приймати знеболюючі ліки, проходити періодичне лікування у медичних закладах. Усе вище перелічене спричиняє позивачу й моральні страждання, оскільки при її захворювання повне видужання неможливе, що пригнічує та турбує її. Перелічені негативні явища в житті позивача переконливо доводять факт завдання позивачу немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманого втрати професійної працездатності. Ухвалою суду від 14 грудня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін. 19 січня 2022 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачу висновками МСЕК було визнано потребу у медикаментозному та санаторному лікуванні, однак всупереч вказаних рекомендацій , за медичний або санаторним лікуванням позивач жодного разу не зверталась, отримувала одноразову виплату і щомісячні страхові платежі. У період з листопада 2004 року по листопад 20021 року позивачу виплачено страхових виплат на загальну суму 165776,92 грн. Також вказує, що Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у новій редакції від 01.01.2015 року покладає відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачає можливості такого відшкодування Відділенням Фонду, що відповідає принципу незворотності дії законів у часі, відповідно до ст.58 Конституції України, тому правові підстави для задоволення позову відсутні. Оскільки саме роботодавець не забезпечив позивачу належних та безпечних умов праці, що призвело до професійного захворювання, він має відшкодувати завдану моральну шкоду. Позивачем також не доведено факту заподіяння моральної шкоди саме відповідачем та у визначеному в позові розмірі. Також вказали на необхідність оподаткування сум відшкодування моральної шкоди, що перевищують чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня звітного року. Позивач скористався правом надання відповіді на відзив, в якій наполягала на задоволені позову, вказуючи, що їй первинно встановлено втрату професійної працездатності у вересні 2004 року, тобто до набрання чинності Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату професійної працездатності" від 23.02.2007 року, а відповідно у позивача є право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. Також зазначає, що впродовж тривалого часу проходила медикаментозне та санаторне лікування, що підтверджується доданими до позовної заяви виписками медичних установ. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] з 22.10.1963 року по 28.07.2003 року працювала вчителем початкових класів та англійської мови в СШ № 52 і СШ № 32 Жовтневого району міста Кривого Рогу, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.14-15). Згідно акту розслідування професійного захворювання від 30.08.2004 року, позивачу [PERSON] встановлено професійне захворювання - хронічний ларингіт. Професійне захворювання виникло з наступних обставин: працюючи вчителем початкових класів та англійської мови з 10.10.1963 року по 13.09.1993 року, з 12.09.2001 року по 28.07.2003 року в СШ № 52, 32 [PERSON] на протязі 19 років (1971, 1973-1984, 1984-1992, 1993) працювала з перевищенням часового навантаження у зв`язку із частковою неукомплектованістю кадрів вчителів англійської мови та виробничою необхідністю, що було пов`язано з підвищенням голосового навантаження. Причина професійного захворювання - викладацька робота на протязі 19 років з перевищенням часових навантажень: 74-140 год/міс при нормі 72 год. (а.с.16). Згідно висновку НДІ гігієни праці і профзахворювань профпатологічної ЛЕК від 29.09.2004 року позивачу первинно встановлено 20 % втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання (а.с.17). Згідно довідки МСЕК від 09.11.2006 року позивачу при поторному огляді встановлено 25 % втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання безстроково та ІІІ групу інвалідності (а.с.18). Відповідно до медичної документації виданої на ім`я позивача та наявної в матеріалах справи, позивач неодноразово лікувалась внаслідок отриманого професійного захворювання (а.с.19-31). Так, ст.46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Згідно ст.ст.15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 1105-XIV) у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та первинного встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням 27.09.2004 року, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг (частина друга статті 13 Закону№1105-XIV у вказаній редакції). Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» пов`язував з настанням страхового випадку. Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону №1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008 у справі №1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України). З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Тому суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві було первинно встановлено стійку втрату працездатності, а отже і завдано моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. А відтак необґрунтованими є твердження відповідача про те, що Фонд не є належним відповідачем у справі. Аналогічні висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (касаційне провадження 14-463цс18). Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності 20 %, а також вподальшому 25 % втрати професійної працездатності безстроково та ІІІ групу інвалідності, відсутність можливості покращення стану позивача, відчуття фізичного дискомфорту, а також моральних страждань, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає необхідним призначити позивачу компенсацію моральної шкоди 80 000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди саме в розмірі 230 000 грн., то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є значно завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві моральної шкоди. Питання щодо порядку стягнення з відповідача суми моральної шкоди, а саме щодо необхідності вказівки про стягнення податків за рахунок позивача, судом не вирішується, оскільки вказане питання виходить за межі предмету спору та має вирішуватись на стадії виконання судового рішення. Суд також відхиляє посилання відповідача на необхідність вказівки у судовому рішенні про оподаткування суми моральної шкоди, оскільки в даній справі стягуються суми відшкодування збитків, завданих платнику податків ушкодженням здоров`я, а отже вказані відповідачем зміни до податкового законодавства не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 180/683/13-ц (провадження № 61-14316св18). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 908 гривень. На підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» ст.ст.4,12, 23, 76-83,141,258, 259,263,264,265, 268, 271,273 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial