Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини. Позов обґрунтований тим, що з січня 2004 року по липень 2004 року позивач підтримувала інтимні стосунки з відповідачем. В результаті цих відносин [INFO] у неї народився син [PERSON] , батьком якого є [PERSON] . Через те, що шлюб не було зареєстровано, позивач в свідоцтві про народження, батьком вказала вигадану особу. З моменту народження та по даний час дитина проживає з позивачем. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав та не має наміру надавати., хоча має таку можливість, оскільки працює. У зв`язку з чим позивач просить визнати [PERSON] батьком [PERSON] та стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку, але не менше 50% відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення повноліття дитини. Ухвалою суду від 14.05.2021 року відкрито провадження по справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження призначивши підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11.06.2021 року призначено судову молекулярно-генетичну експертизу. Ухвалою суду від 22.12.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, але в матеріалах справи мається її заява про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі. (а.с.6). Представник позивача, адвокат Карамян Е.Ф. також в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились. Про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно, належним чином. (а.с. 52,53). Від представника відповідача [PERSON] надійшла до суду заява про розгляд справи у його відсутність та відсутність відповідача, та ухвалення рішення на розсуд суду. Відповідно до ст. ст. 223, 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, так як це не суперечить вимогам закону, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з такого. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] (а.с.8) підтверджується, що батьком останнього є [PERSON] , матір - [PERSON] . Вказане свідоцтво про народження [PERSON] було видано на підставі актового запису про народження № 10 від 05.04.2020 року, який був зареєстрований виконкомом Святогорівської селищної ради Добропільського району Донецької області. Запис про батька дитини вчинено відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Зі змісту позову вбачається, що сторони перебували у близьких стосунках в період з січня по липень 2004 року, спільно проживали та вели домашнє господарство. Від вказаних відношень у них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини відповідачем не оспорювались. Згідно довідки, яка була видана Святогорівською селищною радою №500/02-21 від 18.08.2020 рок, [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] , разом з нею зареєстровані та мешкають її діти: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . (а.с.12) За висновком експерта № 612 від 11.06.2021 року КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» відділенням судово-медичної генетики встановлено, що громадянин [PERSON] , [INFO] , може бути біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] , народженого громадянкою [PERSON] , [INFO] . Вірогідність того, що [PERSON] дійсно є біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] , і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, за результатами даної експертизи складає не менше 99,9989 % (а.с.34-36). За положеннями до ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Відповідно до ч.1 ст.135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Статтею 128 Сімейного кодексу України визначено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 встановлено, що спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Відповідно до роз`яснень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2008 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). За положеннями ст.134 СК України, на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Однією із засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність, який передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (ст.128 СК України). Враховуючи наведене, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання [PERSON] , [INFO] батьком неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , оскільки вказане беззаперечно підтверджується наданими суду доказами, в тому числі і судовою молекулярно-генетичною експертизою. Вирішуючи питання щодо вимоги позивача про стягнення аліментів, суд вважає, що вказані вимоги підлягають задоволенню виходячи з такого. В Сімейному кодексі України закріплено обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Вказаний обов`язок є рівним, що означає, що той з батьків, який проживає окремо від дитини зобов`язаний нести витрати на утримання та розвиток дитини в тій мірі, в якій вказаний обов`язок несе інший з батьків. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Виходячи із змісту ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів судом враховуються стан здоров`я та матеріального становища дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, рухомого, нерухомого майна, грошових коштів, інші обставини, що мають істотне значення тощо. Частина 2 ст. 182 СК України визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Враховуючи наведене, те, що в судовому засіданні встановлений факт батьківства відповідача по відношенню до неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , відсутність домовленості щодо сплати аліментів на утримання дитини між сторонами у справі, відсутність доказів, які б свідчили про те, що відповідач внаслідок свого матеріального або сімейного стану, стану здоров`я не має можливості сплачувати аліменти на утримання [PERSON] , суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому, слід зазначити, що відповідно до діючого законодавства (ст.191 СК України) аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Але, в даному випадку аліменти повинні бути стягнуті з відповідача з дня набрання рішенням законної сили, оскільки батьківство відповідача [PERSON] було встановлено в судовому порядку, рішення щодо якого, станом на день звернення до суду з позовом (станом на 28.04.2021 року) не набрало чинності. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги в частині визначення часу, з якого слід стягувати аліменти підлягають частковому задоволенню, а саме аліменти слід стягнути з дня набрання данним рішенням законної сили. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. З позовної заяви вбачається, що позивач заявляє дві самостійні вимоги, а саме: вимоги щодо встановлення батьківства (вимоги немайнового характеру) та вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини (вимоги майнового характеру). Судом встановлено, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн (за вимогою немайнового характеру) згідно квитанції, що міститься у матеріалах справи (а.с.1). Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивачка при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів на дитину була звільнена від сплати судового збору. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з наведеним з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 908,00 грн понесеного судового збору. Крім того з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати в сумі 908,00 грн.

Outcome: partial