Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

у липні 2015 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києваз позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (далі - ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО») та [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних в результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП). Позовна заява мотивована тим, що 21 лютого 2015 року у місті Києві на перехресті доріг на вулиці Львівській та Крамського[PERSON] , керуючи автомобілем марки «FordFocus», допустив зіткнення з автомобілем марки «Peugeout 207», який належить [PERSON] , в результаті чого сталася ДТП, внаслідок якої зазначені транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 3 квітня2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП була застрахована згідно з договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобіввід 1 вересня 2014 року № АІ/3691399 та № 1508183-33-10.01 у ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО». Відповідно до акту виконаних робіт від 20 травня 2015 року № Сч-Ш-1504 вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Peugeot 207» склала 129 700 грн. Вартість матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок пошкодження належного йому майна, становить 131 853 грн 54 коп. На виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV (далі - Закон України № 1961-IV) позивач звернувся до страхової компанії із повідомленням про ДТП та надав всі необхідні документи. 26 лютого 2015 року позивач звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» із заявою про страхову виплату. Однак, страхова компанія відмовила у виплаті страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів від 1 вересня 2014 року № АІ/3691399 на підставі того, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «FordFocus» на момент настання ДТП також була застрахована у публічному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Скайд» (далі - ПАТ «Страхова компанія «Скайд») згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/1388813 від 29 травня 2014 року (строк дії з 21 червня 2014 року до20 червня 2015 року), у зв`язку з чим договір від 1 вересня 2014 року № АІ/3691399 є недійсним. Посилаючись на те, що рішення ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про відмову у страховій виплаті є неправомірним, [PERSON] просив стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» страхове відшкодування згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 1 вересня 2014 року № АІ/3691399 у розмірі 50 000 грн; згідно з договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів від 1 вересня 2014 року № 1508183-33-10.01 - у розмірі 70 000 грн; пеню за період прострочення з 28 травня 2015 року по 1 липня 2015 року у розмірі 2 154 грн; стягнути з [PERSON] різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням у розмірі 9 700 грн. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 2016 року позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» на користь [PERSON] суму невиплаченого страхового відшкодування в розмірі 120 000 грн, пеню в розмірі 2 154 грн, а всього - 122 154 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 9 700 грн. Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору у розмірі 1 221 грн 54 коп. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору у розмірі 157 грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.08.2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва 19.05.2016 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 21.02.2018 року скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.05.2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10.08.2016 року, справу направлено на новий розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.07.2018 року позов [PERSON] залишено без розгляду. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.12.2018 року допущено поворот виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.05.2016 року. Зобов?язано [PERSON] повернути ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» 120 000 грн. страхового відшкодування та 2 154 грн. пені, стягнутих з нього на користь [PERSON] на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.05.2016 року. Постановою Київського апеляційного суду від 29.09.2021 року скасовано ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 04.07.2018 року, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги тапросив суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Представник відповідача ПрАТ "СК "Вусо" в судовому засіданні не визнала позовні вимоги та заперечувала проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи. суд надходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 21 лютого 2015 року [PERSON] , керуючи автомобілем марки «FordFocus» державний номер [NUMBER] , допустив зіткнення з автомобілем марки «Peugeout 207» державний номер [NUMBER] , в результаті чого сталася ДТП, внаслідок якої зазначені транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 03.04.2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Відповідно до акту виконаних робіт від 20 травня 2015 року вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Peugeot 207»державний номер [NUMBER] становить 129 700 грн. Вартість матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок пошкодження належного йому майна, відповідно до звіту про оцінку від 10 травня 2015 року становить 131 853 грн 54 коп. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] , як власника транспортного засобу «FordFocus» державний номер [NUMBER] , на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 1 вересня 2014 року № АІ/3691399. 1 вересня 2014 року також між [PERSON] та ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» укладено договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів № 1508183-33-10-01. 27 лютого 2015 року позивачем подано до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» заяву про виплату страхового відшкодування внаслідок ДТП. Як вбачається з листа від 2 червня 2015 року № 2414/631598 за результатом розгляду заяви [PERSON] про виплату страхового відшкодування від 25 лютого 2015 року зазначена подія визнана ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» не страховою з тих підстав, що страховиком було встановлено, що на час настання вищезазначеної ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «FordFocus» також була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Скайд» за полісом № АІ/1388813 від 29 травня 2014 року. Скасовуючи рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.05.2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10.08.2016 року, у постанові від 21.02.2018 року Верховним Судом зазначено, що суди належним чином не дослідили, чи є поліс ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», виданий [PERSON] , нікчемним, у разі, якщо до укладення цього полісу належний останньому автомобіль був застрахований на підставі полісу від 29 травня 2014 року у ПАТ «Страхова компанія «Скайд». Суди повинні перевірити правові підстави для стягнення страхової виплати за договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів та врахувати те, що виконання страховиком обов`язків за цим договором має похідний характер від наявності правових підстав для виконання страховиком обов`язків, що виникають з полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 1 вересня 2014 року № АІ/3691399. З доказів, наявних у справі, вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «FordFocus» державний номер [NUMBER] , на момент дорожньо-транспортної пригоди була забезпечена одночасно за двома договорами обов?язкового страхування - полісом ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» на підставі договору від 01.09.2014 року, оформленого полісом АІ/3691399 з терміном дії з 02.09.2014 року по 01.09.2015 року, та ПАТ «Страхова компанія «Скайд» на підставі договору від 21.06.2014 року, оформленого полісом АІ 1388813 з терміном дії з 21.06.2014 року по 20.06.2015 року. Відтак, договір обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності укладено між [PERSON] з ПАТ «Страхова компанія «СКАЙД», оформлений полісом АІ 1388813, укладено [PERSON] раніше, ніж з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО». Відповідно до частини 17.3 статті 17 Закону України № 1961-IV при укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхувальник зобов`язаний повідомити страховика про всі діючі договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладені з іншими страховиками, а також, за вимогою страховика, надати інформацію про всі відомі обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику. Відповідно до частини третьої статті 989 ЦК України страхувальник зобов`язаний при укладенні договору страхування повідомити страховика про інші договори страхування, укладені щодо об`єкта, який страхується. Якщо страхувальник не повідомив страховика про те що об`єкт уже застрахований, новий договір страхування є нікчемним. Частинами першою, другою статті 998 ЦК України договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом. Наслідки недійсності договору страхування визначаються відповідно до положень про недійсність правочинів, встановлених цим Кодексом. Нікчемний правочин - це правочин, недійсність якого встановлена законом, а недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина друга статті 215, частина перша статті 216 ЦК України). Враховуючи викладене, суд надходить до висновку про те, що поліс ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», виданий [PERSON] є нікчемним, оскільки, якщо укладення цього полісу належний останньому автомобіль був застрахований на підставі полісу від 29 травня 2014 року у ПАТ «Страхова компанія «Скайд», про що страхувальник не повідомив страховика при укладенні нового договору страхування від 01.09.2014 року. Відтак, суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» не є відповідальною особою за відшкодування майнової шкоди, завданої належному позивачу транспортному засобу марки «FordFocus» державний номер [NUMBER] , а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП. В частині позовних вимог про стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» 70000 грн. страхової суми, передбаченої пунктом 2.2 договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів від 01.09.2014 року № 1508183-33-10.01, суд зазначає наступне. Скасовуючи рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.05.2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10.08.2016 року, у постанові від 21.02.2018 року Верховним Судом зазначено, що суди повинні перевірити правові підстави для стягнення страхової виплати за договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів та врахувати те, що виконання страховиком обов`язків за цим договором має похідний характер від наявності правових підстав для виконання страховиком обов`язків, що виникають з полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 1 вересня 2014 року № АІ/3691399. Відповідно до пункту 7.1 зазначеного договору добровільного страхування цей договір укладений на базі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 01.09.2014 року № АІ/3691399. П. 11.2.2 Розділу 11 договору добровільного страхування визначено, що страховик приймає на себе витрати щодо відшкодування прямої майнової шкоди виключно за умови виплати страхового відшкодування по обов?язковому страхуванню цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів згідно з Законом України № 1961-ІV. За цим договором страхування виплата страхового відшкодування не здійснюється у разі, якщо відсутні правові підстави для виплати по договору обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Враховуючи викладене, договір добровільного страхування є похідним від полісу обов?язкового страхування. Виплата страхового відшкодування по договору добровільного страхування можлива виключно у випадку оплати страхового відшкодування по обов?язковому страхуванню. Суд зазначає, що позовні вимоги позивачем не змінювались, залишились у редакції від 06.07.2015 року. Відповідно до позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 7.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. У частині першій ст. 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Загальне правило щодо розподілу функцій сторін та суду у доказовій діяльності випливає із системного тлумачення положень ЦПК України. Так, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України). Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України (п.п. 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України). Таким чином, визначитися з предметом спору має саме позивач, оскільки саме він є ініціатором судового процесу, а суд створює умови для реалізації ним процесуальних прав сторони спору. Аналогічні висновки, викладені у постанові Верховного суду від 31.10.2018 року по справі №826/16958/17. Відтак, оскільки позовні вимоги позивачем не змінювались, як і не було заявлено клопотання про залучення до участі у справі ПАТ «Страхова компанія «СКАЙД», а законом виключається можливість визначення судом предмету спору та формулювання позовних вимог замість позивача, суд надходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування майнової шкоди за рахунок ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО». Враховуючи те, що вирішення питання про розмір відшкодування майнової шкоди, яка заявлена до стягнення з [PERSON] залежить від вирішення спору в частині позовних вимог до страховика, у задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] 9700 грн. майнової шкоди також слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed