Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

26 листопада 2019 року [PERSON] звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про стягнення авансового платежу. Свій позов обґрунтовує тим, що він, за погодження зі своєю дочкою та отримавши від неї матеріальну допомогу, вирішив придбати двокімнатну квартиру в центрі м. Сміла Черкаської області. 17 жовтня 2017 року він на сайті оголошень «Дом ріа» знайшов квартиру, яка йому сподобалась, та після її огляду домовився із [PERSON] , що представилась йому як власник квартиру, про купівлю квартири за 25000 доларів США. 24 жовтня 2017 року він в приміщенні банківської установи передав відповідачу аванс в розмірі 1000 євро. [PERSON] пояснила, що кошти їй потрібні для оформлення документів. При цьому, вони в тексті розписки обумовили, що у разі її відмови від продажу квартири, вона поверне йому отримані в якості авансу кошти в подвійному розмірі, а в разі його відмови від купівлі квартири - грошові кошти, передані їй як авансовий платіж, залишаться в неї. Вони з відповідачем, також, домовились укласти договір купівлі-продажу квартири в листопаді 2017 року по приїзду його дочки з Ізраїлю. Позивач стверджує, що 13 листопада 2017 року він разом з дочкою зателефонували відповідачу з метою оформлення договору купівлі-продажу, однак [PERSON] повідомила, що знайшла більш вигідного покупця та готова повернути позивачу кошти в розмірі 1000 євро. Проте, протягом 2-х років відповідач грошові кошти не повертає, всіляко уникає розмов і зустрічей з позивачем. А тому, [PERSON] просить стягнути з відповідача на його користь отримані не. Грошові кошти в якості авансу у подвійному розмірі з урахуванням індексу інфляції за період з листопада 2017 року по жовтень 2019 року та 3% річних від простроченої суми боргу, що разом становить 75735,12 грн. Заочним рішенням від 26 червня 2020 року суд позов [PERSON] задоволив частково, стягнув з [PERSON] на його користь 29912 грн. 20 коп. авансового платежу, 303 грн. 49 коп. судового збору та 2448 грн. 74 коп. витрат на правничу допомогу, а всього 32664 грн. 43 коп. Ухвалою від 16 березня 2021 року суд у складі судді Кирилюк Н.А. скасував вказане заочне рішення . У зв`язку із смертю судді Кирилюк Н.А. протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 липня 2021 року справу було передано на розгляд судді Биченку І.Я. В судовому засіданні, що відбулось 08 грудня 2021 року, позивач підтримав позов в повному обсязі. В подальшому в судові засідання не з`являвся, направив заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач та її представник в судовому засіданні просили відмовити в позові та зазначили, що договір купівлі-продажу не відбувся у зв`язку з відмовою позивача від його укладення. Відповідач пояснила, що [PERSON] знайшов собі іншу квартиру, яку в подальшому і придбав. Вона ж станом і на сьогоднішній день квартиру ще не продала. Отримані від позивача кошти вона витратила на виготовлення документів, які необхідні були для укладення договору. Оскільки договір не було укладено не з її вини, вважає, що відсутні підстави для стягнення з неї отриманих від позивача коштів. Визнала, що грошові кошти нею повернуті не були. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Як встановлено із свідоцтва на право власності на житло від 28 січня 1999 року [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] . Згідно з розпискою, наданою позивачем, [PERSON] 24.10.2017 взяла у [PERSON] завдаток в сумі 1000 євро за квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В разі відмови у продажу зобов`язалась повернути кошти у 2-кратному розмірі, що засвідчила власним підписом. В свою чергу, [PERSON] підтвердив факт передачі відповідачу 1000 євро як завдатку за квартиру та в разі відмови від купівлі квартири зобов`язався залишити надані [PERSON] кошти в повному розмірі, що також засвідчив власним підписом. Відповідно до ч. 1ст. 570 ЦК Українизавдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Отже, сторони не можуть відступити від положень ст. 570 ЦК України щодо змісту завдатку, оскільки наведена норма права вказує на те, що це є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Частина 2 ст. 570 ЦК України встановлює презумцію авансу, так як на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч. 1ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати. Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. В ході розгляду справи сторони визнали, що договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому. Досліджена в судовому засіданні розписка фактично містить елементи попереднього договору, спрямованого на настання наслідків в майбутньому. Оскільки попередній договір має бути укладений у формі, встановленій для основного договору, враховуючи, що договір купівлі-продажу підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, досягнуті сторонами домовленості також повинні бути нотаріально засвідченні. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Отже, хоча кошти передані [PERSON] названі завдатком, проте правового значення вживаний термін не набув, оскільки не забезпечував іншого зобов`язання. Суд зазначає, що подвійний розмір відповідальності за своєю правовою природою, враховуючи передбачені ст. 446 ЦК України види забезпечень виконання зобов`язань, може застосовуватись лише у випадку забезпечення виконання зобов`язань саме завдатком. А тому, відсутні підстави для стягнення переданих позивачем коштів у подвійному розмірі. Посилання відповідача на ту обставину, що саме з вини позивача основний договір купівлі-продажу не було сторонами укладено, не є підставою для відмови в позові, оскільки суд вважає передану суму не завдатком, а авансом. Законом не передбачено, що якщо аванс згідно з умовами попереднього договору був переданий, а зобов`язання не виконано з вини особи, яка його передала, тобто основний договір у визначений попереднім договором строк не укладений, то аванс залишається у сторони, яка його отримала. Така умова попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства. Крім того, суд враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/1084/18, які є обов`язковими на підставі положень ч.4 ст. 263 ЦПК України, згідно з якими суд зазначив, що аванс є звичайною сумою попередньої оплати за договором, яка не виконує забезпечувальної функції, властивої завдатку. У разі невиконання зобов`язання, по якому передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. В постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року по справі № 639/3833/15-ц зазначено, що в законодавстві України відсутня заборона на укладення цивільних правочинів в іноземній валюті. В разі, якщо позивач просить стягнути борг в національній валюті, еквівалент такого боргу повинен визначатись на день винесення рішення. Офіційні курси валют, встановлені Національним Банком України на - 02 лютого 2022 року, склали 31,8875 гривні за 1 євро. Відповідно, з відповідача на користь позивача належить стягнути 31887 грн. 50 коп., що еквівалентно 1000 євро станом на день ухвалення рішення. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. З оглянутої судом розписки вбачається, що сторонами не було обумовлено строки укладення основного договору та строки повернення коштів у випадку не укладення договору. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Звертаючись до суду з вимогою про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з листопада 2019 року по жовтень 2019 року включно позивач зазначив, що датою порушення зобов`язання є 13 листопада 2019 року. Саме цього дня, за твердженням позивача, відповідач відмовилась укладати договір купівлі-продажу. Суд зазначає, що пояснення сторін відповідно до ст. 76 ЦПК України не є доказом у справі. Будь-яких інших доказів, з яких можливо б було встановити викладені в позовній заяві обставини, матеріали справи не містять. Позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що він звертався до відповідача з вимогою щодо укладення договору купівлі-продажу чи повернення коштів, що ця вимога була отримана відповідачем. Враховуючи, що суду не вдалось встановити початок строку прострочення зобов`язання, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною 2 ст. 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача належить стягнути лише сплачений ним авансовий платіж, розрахований в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, а в решті позову відмовити. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог З урахуванням наведених норм з відповідача на користь позивача належить стягнути 323 грн. 53 коп. судового збору (768,4х31887,50/75725,12) та 2610 грн. 10 коп. витрат на правничу допомогу (6200х31887,50/75725,12), які розраховано пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved