Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

Позивач, звернувшись до суду із цим позовом просив визнати за ним, [PERSON] , право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . На обґрунтування поданого позову позивач вказував, що з 1993 р. по 2005 р. працював на різних посадах у КСП «Агрофірма ім. М.О. Посмітного», що було розташоване у с. Розквіт Березівського району Одеської області. Назва підприємства постійно змінювалась, а на теперішній час назва підприємства ТОВ «Розквітне Агро». Оскільки він працював у КСП, то отримав частину майна підприємства в сумі 5\~724 гривень у вигляді майнового сертифікату. У лютому 2001 р. він по домовленості із керівництвом підприємства, що було на той час, віддав вказаний майновий сертифікат на суму 5\~724 гривень за рахунок сплати за двокімнатну квартиру [ADDRESS] . По факту оплати ним квартири був складений акт приймання-передачі квартири, він записаний у погосподарську книгу, але нотаріально договір оформлений не був. Він неодноразово звертався до колишнього керівництва підприємства з метою оформити договір, але йому було відмовлено з посиланням на те, що він і так є власником квартири. Відповідач був повідомлений належним чином, але у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяву на відкладення розгляду справи або відзив не подавав. У зв`язку з погодженням позивача на заочний розгляд суд приймає рішення із винесенням заочного рішення, відповідно до положень ст.280-282 ЦПК України. Судом встановлено наступне. Як свідчить з трудової книжки, наданої [PERSON] , він з 26 лютого 1993 року почав працювати у КСП «Агрофірма ім. М.О. Посмітного», протокол №3 від 05 березня 1993 р.. 31 серпня 2005 р. позивач був звільнений з КСП «Агрофірма ім. М.О. Посмітного», за власним бажанням, ст..38 КЗпП, наказ №137 від 31 серпня 2005 р.. За часи його роботи на підприємстві, а саме 26 лютого 2001 року був складений акт №42 прийманняпередачі квартири. За даним актом КСП «Агрофірма ім. М.О. Посмітного», в особі голови Тітенка В.Г., який діяв на підставі Статуту та рішення комісії з реструктуризації від 25 серпня 2000 р. (протокол №9) передає, а [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Березівським РВ УМВС України в Одеській області 16 травня 1985 р. бере квартиру (майно), що виділена у результаті розподілу майна колишнього КСП. Згідно даного акту позивач [PERSON] одержав квартиру на майновий пай на суму 5\~724 гривні, згідно акту №42 від 26 лютого 2001 р., претензій не має. Також, позивачу [PERSON] була видана довідка, за якою він повністю виплатив підприємству гроші за квартиру в сумі 5\~724 гривні, за рахунок майнового паю. Як свідчить з виписки з погосподарської книги, що була видана Розквітівською сільською радою об`єднаної територіальної громади Березівського району Одеської області від 31 липня 2020 р. №874/02-23 позивач є зареєстрованим у вказаній квартирі. На теперішній час позивач бажає розпорядитись квартирою, але не має можливості це зробити через відсутність правовстановлюючого документу. Вивчивши матеріали справи на підставі наданих доказів і доведення перед судом їхньої переконливості суд дійшов до наступного висновку. Як встановлено судом, між позивачем, з одного боку, та керівництвом підприємства, з другого боку, була домовленість про передачу позивачу вищевказаної житлової квартири за сплату ним грошових коштів в сумі майнового сертифікату. Суд вважає, що сторонами були виконані наступні загальні умови, дотримання яких є необхідним для визнання дійсності угоди, а саме: - зміст укладеної між сторонами домовленості не суперечить цивільному законодавству України, та моральним засадам суспільства; - особи які приймали участь у домовленості мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення сторін відповідало на час досягнення домовленості їх внутрішній волі; - домовленість між сторонами була направлена на реальне настання правових наслідків, що обумовлено нею, а саме позивач з часу отримання квартири мешкає в ній разом зі своєю родиною та є зареєстрованим в ній, сплачує всі необхідні платежі. Згідно ч.1 ст.41 ЦК України 1963 р. угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. За таких обставин домовленість позивача та підприємства відповідача можливо визнати угодою, оскільки їхні спільні дії були спрямовані на реальне встановлення і припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст.42 ЦК України 1963 р. угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Згідно п.2, 3 ч.1 ст.44 ЦК України 1963 р. у письмовій формі повинні укладатись угоди громадян між собою на суму понад 100 карбованців, інші угоди передбачені законодавством СРСР і Української РСР, а також інші угоди громадян між собою, відносно яких Закон вимагає додержання письмової форми. Відповідно ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовились відносно всіх суттєвих умов договору, що підтверджується письмовими доказами, то суд може визнати такий договір дійсним. Згідно ч.1 ст.227 ЦК України 1963 р. договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу). За таких обставин домовленість на укладення договору між сторонами повинна була бути оформленою у вигляді письмової угоди із обов`язковим нотаріальним посвідченням. Згідно ст.45 ЦК України 1963 р. недодержання форми\~угоди,\~якої вимагає\~закон,\~тягне за\~собою недійсність\~угоди лише\~в разі,\~якщо такий\~наслідок прямо\~зазначено в\~законі. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Проте, як було встановлено судом, відповідач від нотаріального посвідчення договору ухилився, посилаючись на те, що квартира і так належить позивачу. Згідно ч.2 ст.47 ЦК України 1963 р. якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ст.49 Закону України «Про власність» володіння майном вважається правомірним якщо не встановлено інше. З огляду на наведене суд вважає, що позивач виконав всі істотні вимоги за угодою досягнутою між сторонами, відбулось її повне виконання, що підтверджується письмовими доказами, а відсутність дотримання необхідної форми угоди пов`язано із діями другої сторони, у зв`язку з чим суд вважає за можливе визнати угоду між ними дійсною, а позивача власником вказаної житлової квартири. В зв`язку з тим, що правовідносини між сторонами та досягнута домовленість відбулась до 01 січня 2004 р., то суд вважає за можливе застосувати положення ЦК України 1963 р..

Outcome: approved