Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

12.02.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням, в якому позивач просить суд: - визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , та членами її сім`ї: сином [PERSON] , 1984 року народження, РНОКПП [NUMBER] , та сином [PERSON] , 1989 року народження, РНОКПП [NUMBER] , право користування на законних підставах житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] ; - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору. І. Стислий виклад позиції учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона з 08.08.1977 року по 17.10.2009 року працювала водієм трамваю Депо № 3 Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради. Їй 22.05.1995 року було видане посвідчення № 15 про право на зайняття службової житлової площі, однокімнатної квартири по [ADDRESS] , площею 29,5 кв.\~м. Як зазначила позивач, вона та її сини мають намір приватизувати квартиру [ADDRESS] , проте відповідач повідомив їй, що без ордера вона не зможе це зробити. Відповідно до відповіді відповідача від 23.04.2019 року № 3-/11-1793, з огляду на те, що у деяких мешканців відсутні ордери на вселення або видані ордери не відповідають встановленому зразку, то заселення житлових будинків за адресами: [ADDRESS] , проводилось з порушенням вимог Житлового кодексу УРСР, а також зазначено, що квартира [ADDRESS] , не є вільною, бо [PERSON] є її головним квартиронаймачем. Також позивач пояснила, що вона з синами на правових підставах займає вказане житлове приміщення та з 1995 року до них не було пред`явлено жодних претензій щодо незаконності її та членів її сім`ї мешкання у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Заборгованості за комунальні послуги вона не має, своєчасно сплачує всі нарахування, згідно з договорами про надання комунальних послуг, виконує свої обов`язки щодо утримання житла. Водночас перелік підстав для відмови у приватизації квартири є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, на квартиру за адресою: [ADDRESS] , не поширюється. З огляду на викладене, позивач звернулась до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . У встановлений судом строк відповідач не подав до суду відзив на позов, хоча отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви разом з доданими до неї документами 18.03.2021 року, що підтверджується оригіналом рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.77). Однак, 29.06.2021 року на адресу суду з пропуском встановленого судом строку без поважних причин надійшов відзив відповідача Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради на позовну заяву [PERSON] , хоча граничний строк подання відповідачем відзиву на позов становить до 02.04.2021 року включно, клопотання про продовження пропущеного строку на подання відзиву на позов відповідач до суду не надавав. У своєму відзиві на позов відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив, що посвідчення № 15 (спеціальний ордер) було видане [PERSON] на зайняття службового приміщення, у зв`язку з родом своєї трудової діяльності. Чинним законодавством визначений вичерпний перелік документів, які повинен подати громадянин для приватизації займаного ним майна та на підставі цих документів орган приватизації Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради здійснює підготовку проектів розпоряджень про приватизацію. На цей час квартира [ADDRESS] не є вільною, бо її головним квартиронаймачем є [PERSON] , та немає правових підстав для надання їй ордеру. Таким чином, як зазначив відповідач, за відсутності повного пакету документів і належним чином оформлених документів у відповідача не виникне право на підготовку проекту розпорядження щодо передачі квартири у власність, та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Суд на підставі положень ст. ст. 121, 126, 127, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, враховуючи, що позивач та її представник заперечували проти врахування відзиву відповідача як заяви по суті спору, з огляду на надання відзиву не у встановлений судом строк, суд не бере до уваги відзив відповідача та вирішує справу за наявними у справі матеріалами. Треті особи у встановлений судом строк не надали суду пояснень по суті спору. У судовому засіданні під час вирішення справи по суті позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснили суду таким чином, як про це зазначено вище. Також представник позивача зазначив, що позовні вимоги стосуються третіх осіб, бо вони сини позивача та проживали разом з матір`ю, чоловік позивача помер. З-поміж іншого, представник позивача пояснив, що посвідчення № [NUMBER] , яке було видане позивачу, мало силу ордера, тобто з 1995 року позивач користувалась квартирою на підставі вказаного посвідчення. Проте вона не використала право на приватизацію, тобто не використала житлових чеків та має право на приватизацію. При цьому позивач не бажає впливати на відповідача, а лише бажає захистити свої права. Вона вселилася до квартири на законних підставах та отримала квартирний чек, є квартиронаймачем. Проте після звернення до відповідача у неї виникли труднощі у реалізації права на приватизацію квартири, з приводу чого вона звернулась до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 23.02.2021 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29.07.2021 року було задоволено заяву представника позивача про виклик свідків в цивільній справі та викликано в судове засідання для допиту в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] ; закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 21.10.2021 року було залучено до участі в цивільній справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 03.12.2021 року із занесенням до протоколу судового засідання було прийнято відмову представника позивача від допиту свідка [PERSON] . У судове засідання, призначене на 04.02.2022 року, з`явились позивач та її представник, інші учасники справи до суду не з`явились, причини неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Суд на підставі положень ст. ст. 128, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності представника відповідача та третіх осіб. У судових засіданнях з розгляду справи по суті судом були заслухані усні пояснення позивача та її представника по суті спору, допитана в якості свідка [PERSON] , досліджені письмові докази, наявні в матеріалах справи, оголошені судові дебати та заслухані заключні слова позивача та її представника. У судовому засіданні 04.02.2022 року судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до посвідчення № 15 на право зайняття службової житлової площі від 22.05.1995 року Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів УСРС, позивачу [PERSON] , яка працювала у трамвайному депо-3, була надана службова житлова площа на період роботи за адресою: [ADDRESS] , яка складається з однієї кімнати, площею 18,8 кв.м; підстава для надання службової житлової площі: рішення Адміністрації Дніпропетровського міського електротранспорту, протокол № 11 від 09.04.1991 року; дата видачі посвідчення 30.05.1995 року; сумісно з [PERSON] проживають: [PERSON] , 1962 року народження, (чоловік), [PERSON] , 1984 року народження, (син), [PERSON] , 1989 року народження, (син) (а.с.19). Позивач [PERSON] , [INFO] , є матір`ю третіх осіб [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та їх зареєстроване місце проживання значиться за адресою: [ADDRESS] . Це підтверджується копіями: паспортів громадян України [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 13.03.2000 року, [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 18.12.2000 року, [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 14.06.2005 року, відповідно; свідоцтв про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 14.08.1984 року, [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 12.04.1989 року, відповідно; довідки № 9629 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15.10.2020 року (а.с.7-8, 10-12, 13, 15, 16, 20). З 14.07.2017 року з реєстрації за адресою місця проживання: [ADDRESS] , було знято чоловіка позивача [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Це підтверджується копіями: свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 11.01.1995 року, свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 04.07.2017 року, довідки № 9629 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15.10.2020 року (а.с.17, 18, 20). На підтвердження факту користування квартирою [ADDRESS] , позивач надала суду копії: технічного паспорта на квартиру станом на 13.01.2021 року, акт від 13.01.2021 року, абонентських книжок та розрахункової книжки, квитанцій про сплату комунальних послуг (а.с.24-25, 27, 28-30, 31-60). У відповідь на лист Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради від 09.04.2019 року № 1252 «Про видачу ордеру на квартиру [ADDRESS] » Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради листом від 23.04.2019 року № 3/11-1793 «Про розгляд листа» було повідомлено, що з 21.12.2016 року Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради на підставі Положення про Департамент, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 21.12.2016 року № 33/17, здійснює повноваження щодо розподілу житлового фонду, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста. Заселення житлових будинків, в тому числі за адресою: [ADDRESS] , проводилось з порушенням Житлового кодексу Української УРСР. На цей час квартира [ADDRESS] не є вільною [PERSON] є її головним квартиронаймачем, тому немає законних підстав для надання їй ордера (а.с.21, 22). Відповідно до довідки Філії Дніпропетровське обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 29.01.2021 року № 103.22-11/92, [PERSON] було повідомлено, що дані про використання житлового чеку по [PERSON] , [INFO] , в АТ «Ощадбанк» відсутні за адресою: [ADDRESS] (а.с.23). Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що вона 35 років знайома з позивачем та третіми особами, вони є її сусідами з 1991 року та проживають за однією адресою по [ADDRESS] . Їй відомо, що позивач проживає разом з синами та вони всі прописані у квартирі [ADDRESS] . Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , та членами її сім`ї: сином [PERSON] , 1984 року народження, РНОКПП [NUMBER] , та сином [PERSON] , 1989 року народження, РНОКПП [NUMBER] , права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 9 Житлового кодексу УРСР (далі ЖК УРСР, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть спільне\~господарство. Відповідно до ст. 106 ЖК УРСР, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Відповідно до частин 1, 2 ст. 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Згідно зі ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно з пунктами 69, 70, 72 розділу IV Постанови Ради Міністрів Української РСР від 11.12.1984 року № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» (далі Постанова № 470, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року № 2482-ХII (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно із ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За змістом ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Згідно з ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно до підпунктів 3.1.36.3., 3.1.36.4. пункту 3.1 розділу 3 Положення про Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 21.12.2016 року № 33/17, до функцій Департаменту належить, зокрема, здійснення підготовки проєктів розпоряджень органу приватизації про передачу квартир (будинків) у власність громадян, підготовки проєктів рішень міської ради з питань надання \~дозволу на приватизацію жилих приміщень у гуртожитку, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста. Відповідно до п. 17, п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №\~396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року № 109/17404 (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянин подає до органів приватизації такі документи, в тому числі, копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Згідно з ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути , зокрема, визнання права. Відповідно до вимог ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України,\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.ст.\~76,\~77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, що містять інформацію щодо предмета доказування. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з роз`ясненнями, наданими в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Частиною 2\~ст. 78 ЦПК України\~встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦПК України, показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що позивач та члени її сім`ї отримали посвідчення № 15, яким було визначено їх право на зайняття службової жилої площі. Тобто вказане посвідчення мало силу ордера, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Як зазначила позивач у своїх усних поясненнях, їй не було надано іншого документа, окрім посвідчення № [NUMBER] , який би давав їй та членам її сім`ї, право на вселення до квартири [ADDRESS] . З листа відповідача від 23.04.2019 року та довідки від 29.01.2021 року видно, що позивач не використала житлового чеку в АТ «Ощадбанк» за адресою: квартира [ADDRESS] , та має право на приватизацію квартири, проте у відповідача немає визначених законом підстав для видачі позивачу ордера для реалізації права на приватизацію спірного житла. Аналіз викладеного вище вказує, що законом визначений вичерпний перелік підстав для відмови у приватизації житла, передбачений ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Позивач та члени її сім`ї на законних підставах вселились у надану їм квартиру, зареєстрували своє місце проживання у ній та користуються нею. При цьому чинне законодавство України визначає, що ордер після спливу 30 днів з момент вселення до житлового приміщення втрачає свою силу. Натомість для реалізації позивачем права на приватизацію займаного нею житла чинне законодавство України вимагає надання нею ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку, яким було надано право на вселення та зайняття житлової площі державного або комунального житлового фонду. Водночас документом, яким позивачу та членам її сім`ї було надано право на вселення та користування квартирою є посвідчення № [NUMBER] про право на зайняття службової жилої площі, видане позивачу 30.05.1995 року, яке мало силу ордера. Таким чином, враховуючи те, що право позивача на користування квартирою [ADDRESS] , не визнається та оспорюється відповідачем, а також те, що у відповідача відсутні правові підстави для видачі позивачу ордера на вселення до вказаної квартири, бо позивач вже займає цю квартиру та з 1995 року є її головним квартиронаймачем на підставі посвідчення №\~15 про право на зайняття службової жилої площі, позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , яка проживає разом з членами її сім`ї, а саме: з сином [PERSON] , [INFO] , та сином [PERSON] , [INFO] , є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Водночас у суду відсутні правові підстави для визнання за синами позивача: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , права користування спірною квартирою, оскільки вони не звертались до суду разом з позивачем в якості інших позивачів в цивільній справі, яка розглядається, з предметом спору щодо визнання за ними права користування спірним житловим приміщенням. Крім того, за синами позивача як членами сім`ї головного квартиронаймача, законом визначене право користування відповідним житловим приміщенням. Тому позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права користування за членами її сім`ї синами, які проживають разом з нею, квартирою [ADDRESS] , не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 454,00 грн. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати за [PERSON] право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , яка проживає разом з членами її сім`ї, а саме: з сином [PERSON] та сином [PERSON] ; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити; стягнути з Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 454,00 грн.

Outcome: partial