Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] 24.11.2021 року звернулася до суду з даним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, головний державний виконавець Новосанжарського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Козаченко Наталія Віталіївна та просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 102 від 20 січня 2020 року вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» заборгованості у розмірі 42725,87 гривень. Стягнути з відповідача на користь позивача витрати пов`язані зі сплатою судового збору. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 19 листопада 2021 року з установи банку їй повідомили, що відносно неї наявне виконавче провадження про стягнення коштів у Новосанжарського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (с. Суми). Наступного дня вона звернулась до Новосанжарського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (с. Суми), де дізналась, що на виконанні у відділі перебуває виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича від 20 січня 2020 року зареєстрований за № 102, про стягнення з неї грошових коштів по договору кредиту від 11 жовтня 2012 року № 500311324 між нею та ПАТ «Альфа-банк» на користь ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» в сумі 42725,87 грн. та отримала його копію. Зазначає, що дійсно у 2012 році вона брала споживчий кредит в «Альфа банку» та здійснювала часткову оплату. Вважала, що питання з оплатою кредитного договору вирішено. Вважає, що вказаний виконавчий напис нотаріуса було здійснено із грубим порушенням норм чинного законодавства, зокрема нотаріусом не перевірено безспірність вимог стягувача, сплив позовної давності, суми пені та штрафні санкції значно перевищують суму боргу, а також виконавчий напис вчинений за кредитним договором, який не посвідчений нотаріально. Тому вважає, що виконавчий напис № 102 від 20.01.2020 року має бути визнаним таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою суду від 02.12.2021 року було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 22.12.2021 року (а.с.25-26). 23.12.2021 на адресу суду надійшло клопотання представника ТОВ «Фінансова компанія управління активами» про врегулювання спору за участю судді (а.с. 37). Ухвалою суду від 24.01.2022 у задоволенні клопотання представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» про врегулювання спору за участі судді відмовлено. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи( а.с.33,40), надала суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі та задовольнити позовні вимоги (а.с.43). Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи (а.с.32,42). 23.12.2021 на адресу суду надійшло клопотання представника ТОВ «Фінансова компанія управління активами» про визнання позовних вимог (а.с. 38), в якому зазначив те, що ТОВ «Фінансова компанія управління активами» визнає позовні вимоги [PERSON] в частині визнання виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М., зареєстрованого за № 102 від 20 січня 2020 року таким, що не підлягає виконанню та стягненню з ТОВ «Фінансова компанія управління активами» судового збору за подання позовної заяви в розмірі 454 грн (інші 50 відсотків судового збору повертаються позивачу з державного бюджету в порядку ч. 1 ст.142 ЦПК України), та у разі подання заяви про забезпечення позову в розмірі 227 грн. (інші 50 відсотків судового збору повертаються позивачу з державного бюджету в порядку ч. 1 ст.142 ЦПК України). Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи відповідно до положень п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України (а.с.31, 41), заперечень на позов на надав. Третя особа: головний державний виконавець Новосанжарського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Козаченко Наталія Віталіївна в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (а.с.29, 36), заперечень на позов на надала. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що 11 жовтня 2012 року між [PERSON] та ПАТ «Альфа Банк» було укладено кредитний договір №500311324 відповідно до умов якого вона отримала кредит в сумі 19979,00 грн (а.с.20). 20.01.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №102, про стягнення з [PERSON] , яка є боржником за кредитним договором № 500311324 від 11.10.2012 року, укладеним з Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами». Стягнення заборгованості проводилось за період з 08.10.2016 року по 20.01.2020 року. Сума заборгованості складає 42725,87 грн.(а.с.18). Згідно з постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.11.2021 року вбачається, що головним державним виконавцем Козаченко Наталією Віталіївною відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» заборгованості в розмірі 42725 грн. 87 коп. (а.с.19). За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»). Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі Перелік). Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ цього Порядку). Згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Підпунктом 1.2 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення нотаріальних дій перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Так, виходячи з оскаржуваного виконавчого напису, нотаріус при його вчиненні керувався саме п.2 вказаного Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (а.с.18). Пунктом 2 розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку, в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014, було встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Тобто саме вказані зміни до Переліку дозволяли кредиторам звертатися до нотаріуса для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, оформленими не тільки в нотаріальному порядку, але і в простій письмовій формі. Разом з цим, Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14, визнав незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Згідно з пунктом 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20 травня 2013 року "Про судове рішення в адміністративній справі", визнання акту суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Київський апеляційний адміністративний суд, взявши до уваги зазначений пункт 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20 травня 2013 року "Про судове рішення в адміністративній справі", дійшов висновку про необхідність визнання нечинною Постанови Кабінету міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в цій частині, з моменту її прийняття. Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову №662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 20 січня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. З аналізу викладеного слідує, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» №1172 в редакції від 29.11.2001, в якій у п.1 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. В даному випадку, кредитний договір № 500311324 від 11.10.2012 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», на підставі якого був вчинений виконавчий напис, не був посвідчений нотаріально (а.с. 20-21). Вчиняючи 20 січня 2020 року виконавчий напис за кредитним договором, який не був посвідчений нотаріально, приватний нотаріус неправомірно керувався пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23. Такі правові позиції наведені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17, а також о постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 у справі № 910/10374/17. Зазначене вище дає підстави для визнання спірного виконавчого напису №102 таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Крім того, перевіряючи доводи сторін про наявність чи відсутність на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису у боржника безспірної заборгованості перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису, судом встановлено таке. Позивачка зазначає, що між нею та ПАТ «Альфа Банк» укладений кредитний договір, разом з тим, вона вважає, що нотаріусу не були надані докази безспірності заборгованості, оскільки з дня виникнення права вимоги за вказаним кредитом минуло більше трьох років з моменту останнього платежу, заборгованість, яка вказана у виконавчому написі не дає можливості зробити висновок щодо правомірності її нарахування. Зі змісту же виконавчого напису, вбачається, що кредитний договір №500311324 від 11.10.2012 року, був укладеним позивачкою [PERSON] з Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами». При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази набуття ТОВ «Фінансова компанія управління активами» права вимоги за договором, укладеним між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк», а також даних про повідомлення боржника про вимогу про усунення порушення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 по справі №645/1979/15-ц сформульований правовий висновок про те, що порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, так і порушення порядку повідомлення боржника про вимогу про усунення порушення є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Таким чином, з наданих суду документів неможливо встановити, чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість та саме перед даним стягувачем, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, приймаючи до уваги, що судом не встановлено факт отримання позивачем повідомлення вимоги про наявність такої заборгованості, яка була надана нотаріусу для вчинення нотаріального напису. Відповідачем не подано до суду належних та достовірних доказів того, що дійсно позивачу направлялась претензія з вимогою про погашення заборгованості за вказаним договором, а надані до суду документи, також не місять доказів того, що позивачу дійсно було направлено повідомлення про наявність заборгованості та вимога про її погашення. Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, не витребував від стягувача додаткових документів, вчинив виконавчий напис у порушення норм ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Таким чином, враховуючи наведене, суд доходить висновку про задоволення вимог позивача про визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за №102 від 20.01.2020 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем про стягнення з неї на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» заборгованості у розмірі 42725,87 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд враховує наступне. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. 23.12.2021 на адресу суду надійшло клопотання представника ТОВ «Фінансова компанія управління активами» про визнання позовних вимог (а.с. 38), в якому зазначив те, що ТОВ «Фінансова компанія управління активами» визнає позовні вимоги [PERSON] в частині визнання виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М., зареєстрованого за № 102 від 20 січня 2020 року таким, що не підлягає виконанню та стягненню з ТОВ «Фінансова компанія управління активами» судового збору за подання позовної заяви в розмірі 454 грн (інші 50 відсотків судового збору повертаються позивачу з державного бюджету в порядку ч. 1 ст.142 ЦПК України), та у разі подання заяви про забезпечення позову в розмірі 227 грн. (інші 50 відсотків судового збору повертаються позивачу з державного бюджету в порядку ч. 1 ст.142 ЦПК України). Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, виходячи з положень ст. 142 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню лише 50 % понесених судових витрат, інша ж частина підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. З урахуванням того факту, що позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп., з відповідача на його користь підлягають стягненню кошти в сумі 454 грн. 00 коп., інша частина - 50 відсотків судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, в розмірі 454,00 грн., має бути повернута позивачу з державного бюджету. На підставі вищевикладеного та,

Outcome: approved