Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачки про поділ майна подружжя, в позовній заяві вказав, що 10.07.1992р. між ними зареєстровано шлюб, який згідно рішення Сокальського районного суду від 14.06.2021р. розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами набуто майно, яке є їх спільним майном, а саме квартиру [ADDRESS] . Зазначає, що відповідачка вважає, що вказана квартирна є виключно її власністю, а тому просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] та стягнути судові витрати. Представник позивача - адвокат Матвійчук Г.М. в судове засідання не прибула, надала суду клопотання в якому просить розгляд справи проводити без її та позивачки участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, надала суду заяву у якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги визнає частково, а саме просить відмовити позивачу у стягненні із неї судових витрат. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази у справі суд приходить до наступного висновку. Як встановлено в ході розгляду справи, сторони з 10.07.1992р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними згідно рішення районного суду від 14.06.2021р. розірвано, вказаний факт сторонами не оспорювався. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до роз`ясень, викладених у п. 23 постанови Пленому Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 18.10.2007р. належить [PERSON] . В ході розгляду справи встановлено, що спірну квартиру сторони придбали за спільні кошти, в період коли вони спільно проживали і перебували у зареєстрованому шлюбі, та відповідно до приписів ст. 60 СК України, дана квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Разом з тим, згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, позовні вимоги щодо визнання за позивачем права приватної власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] підлягають до задоволення в повному обсязі. Що стосується вимог позивача про стягнення із відповідачки судових витрат, які згідно розрахунку проведеного у позовній заяві становлять 6708грн., з яких - 2750грн. підготовка справи до судового розгляду, 3000грн. - участь адвоката у суді, 958грн. - судовий збір, судом встановлено наступне. Так, відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). За змістом ст.137 ЦПК для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До матеріалів позовної заяви позивачем та його представником не додано детального розрахунку витрат на правову допомогу, опису виконаних робіт за фактом розгляду справи, який відбувався без участі сторін, а тому дані судові витрати не підтверджено позивачем та не підлягають до стягнення з відповідача. Крім цього, із долученої до справи квитанції від 24.11.2021р., встановлено, що при зверненні із даним позовом до суду позивачем [PERSON] сплачено 908 грн. судового збору, які згідно вимог ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню із відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved