Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа - Служба у справах дітей Новоайдарської РДА Луганської області. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є дочкою позивача, а відповідач [PERSON] є онуком позивача. Відповідачі зареєстровані за вищевказаною адресою, однак з 2014 року за місцем реєстрації не мешкають, не отримують кореспонденцію за даною адресою, їх особисті речі в будинку відсутні. У добровільному порядку відповідачі не знімаються з належного позивачу на праві приватної власності будинку, внаслідок чого позивач позбавлений можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. На підставі вищенаведеного, позивач вимушений звернутися до суду з позовом про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що відповідачі виїхали на постійне місце проживання до РФ, а тому позов, на його думку є обгрунтований. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] , відзиву на позовну заяву не надала, у судове засідання не з`явилась, про причину неявки суд не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Новоайдарського районного суду Луганської області офіційного веб-сайту Судової влади України. Представник третьої особи Служби у справах дітей Новоайдарської РДА Луганської області, яка перейменована згідно з розпорядженням голови №34 від 05.02.2021 року на Службу у справах дітей Щастинської РДА Луганської області - Кригіна Т.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала висновок щодо можливості визнання [PERSON] , 2014 р.н., таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Вказала, що малолітній [PERSON] виїхав в 2014 році разом з матір`ю за межі України на постійне місце проживання, зареєстрований та проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки від 17.11.2021 року, виданою ТОВ «Мікрорайон». Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на будинок від 06.10.1988 року, виданого на підставі рішення виконкому Новоайдарської районної ради народних депутатів №206 від 20.09.1988 року (а.с.9). Відповідач [PERSON] є дочкою позивача, а відповідач [PERSON] є онуком позивача та згідно копії домової книги зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-11). Згідно з відповідями, наданими на запит суду щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання відповідачів, які надані виконавчим комітетом Новоайдарської селищної ради, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 25.01.2014 року, а [PERSON] - з 17.07.2014 року. Разом з тим, з копій актів, складених депутатом Новоайдарської селищної ради Духан Ю.В. встановлено, що у домоволодінні [PERSON] за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , але з 2014 року там не проживають, що підтверджують сусіди (а.с.12, 13). Також надана копія довідки про склад сім`ї [PERSON] , [INFO] , від 17.11.2021 року, відповідно до якої остання разом з сином - [PERSON] , [INFO] проживають в [ADDRESS] (а.с.16), та копія довідки №557 від 17.11.2021 року про навчання [PERSON] , 2014 р.н., в першому класі середньої загальноосвітньої школи №11 ім. Ф.Ф. Ушакова міста Кропоткін Кавказького району Краснодарського краю (а.с.17). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідачі вселились у спірний житловий будинок в якості членів сім`ї власника житлового приміщення і набули право користуванням цим житловим будинком. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, відповідно до якої при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення. З позовної заяви вбачається, що позивач звернувся із позовом на підставі ст. 71 ЖК України, зокрема, він вважає, що відповідачка [PERSON] , разом з її неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , як члени його сім`ї, втратили право користування спірним жилим приміщенням у зв`язку з тривалим непроживанням ними у спірному приміщенні протягом більш ніж шість місяців, посилаючись на положення статей 71, 72 ЖК УРСР . У судовому засіданні позивач надав пояснення, що відповідачі виїхали до постійного місця проживання до [ADDRESS] та з 2014 року не мешкоють за місцем реєстрації. Аналогічні пояснення надала представник третьої особи Служби у справах дітей Новоайдарської РДА Луганської області. Таким чином, під час судового розгляду встановлено, що позивач звертаючись із позовом зазначив підставу для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - ст. 71 ЖК України, а у судовому засіданні зазначив додтаково також ту обставину, що відповідачі вибули до РФ на постійне місце проживання, надавши про це копію довідки про те, що вони мешкають у [ADDRESS] . Проте посилання позивача про те, що відповідачі виїхали на постійне місце проживання до РФ є підставою для застосування до таких правовідносин статті 107 ЖК УРСР, на яку позивач не посилався, а тому подача відповідних доказів свідчить про фактичну зміну підстав позову, яке під час судового розгляду є недопустимим згідно з процесуальним законом. Отже, суд не дає оцінку наданим позивачем довідкам про те, що відповідачі виїхали до РФ на постійне місце проживання та також зазначає, що довідка про навчання неповнолітнього [PERSON] у загальноосвітній школі у м. Кропоткин Кавказького району, Краснодарського краю, РФ та копія довідки, що він разом із матір`ю проживає за вказаною адресою не дає суду підстави вважати, що останні виїхали на постійне місце проживання, оскільки не підтверджує набуття права власності останніми на інше житло. Крім того, суд зазначає, що згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Враховуючи вищевикладене, малолітній [PERSON] не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній [PERSON] набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Суд зазначає, що копією довідки від 17.11.2021 року, виданою ТОВ «Мікрорайон» (а.с.16) не підтверджується факт того, що малолітній [PERSON] , 2014 р.н., має постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Зважаючи на вищевикладене, беручи до уваги те, що місцем проживання малолітнього [PERSON] є місце проживання його матері - [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, слід відмовити. На підставі ст. ст. 15, 317, 319, 321, 355, 369, 383, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 71, 72, 150 ЖК України,

Outcome: dismissed