Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги\~обґрунтовані тим,\~що позивач\~є власником\~вказаної квартири\~на підставі\~договору купівлі-продажу\~від 16\~липня 2014\~року.\~На початку\~2015\~року позивач\~почав зустрічатися\~звідповідачкою, а [INFO] в них народилася донька - [PERSON] . 26 квітня 2019 року позивач на прохання відповідачки надав згоду на реєстрацію її місця проживання у своїй вищевказаній квартирі. Відносини між сторонами, без укладення шлюбу, тривали до липня 2020 року й згодом припинились зовсім. Наразі вони проживають окремо й спілкуються лишень з питань виховання дитини. У вказаній квартирі відповідачка наразі не проживає й ніколи не проживала. Поряд з цим, позивач вважає, що факт реєстрації відповідачки у його квартирі порушенням його майнових прав у користуванні та розпорядженні своїм майном. Оскільки відповідачка самостійно заяву про зняття з реєстрації місця проживання не подає, позивач вимушений звертатися з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 10 вересня 2021 року відкрито провадження у справі й призначено справу до розгляду в загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 22 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. До початку судового розгляду представник позивача - адвокат Ванджурак Р.В., подав через канцелярію суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Щодо заочного розгляду справи не заперечував. Сторона відповідача правом подання відзиву на позовну заяву не скористалася, в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами з ухваленням заочного рішення в справі. Суд, дослідивши докази, які містяться у матеріалах справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку про задоволення позовної заяви, виходячи з наступного. На підставі наданих суду доказів, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16 липня 2014 року засвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 4674. Право власності позивача також підтверджується й інформаційною довідкою з реєстру речових прав на нерухоме майно. На момент розгляду справи, у квартирі [ADDRESS] зареєстрована відповідачка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області № 238 від 16 лютого 2021 року. Разом з цим, згідно актів про не проживання особи у житловому приміщенні від 08 січня 2020 року, 02 березня 2020 року, 08 червня 2020 року, 01 вересня 2020 року, 04 січня 2021 року, 29 березня 2021 року за підписами сусідів (кв. 112 [PERSON] , кв. 89 [PERSON] , кв. 107 [PERSON] , кв. 109 [PERSON] ), згідно яких у квартирі [ADDRESS] відповідачка [PERSON] не проживає та ніколи не проживала При цьому, на підставі листа з Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області № 1-12/595 від 29 березня 2021 року судом встановлено, що перешкод в користуванні жилим приміщенням позивач відповідачці не чинив і не чинить. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має право передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчиняти нею дій, які можуть порушувати його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лишень з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виходячи з положень ст. ст. 15, 16, 386, 291 ЦК України, власнику майна гарантована можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначаються його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними й власником житла або законом. Як роз`яснено п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуваннями вказаного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають до застосування положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України не застосовуються. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, виходячи з наведених вище правових норм, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому в розрізі виниклого спору позивач правомірно порушує питання про усунення будь-яких порушень його прав, у цьому випадку усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття відповідачки з реєстраційного обліку. Будь-яких доказів про те, що у відповідачки існують перешкоди у користуванні спірною квартирою суду не надано. Судом встановлено, що відповідачка не є членом сім`ї позивача, в неї відсутнє право власності на це житло й вона в ньому фактично не проживає й не несе витрат на його утримання, а отже суд вважає, що в даному випадку у відповідачки відсутнє право на користування вказаним приміщенням. При цьому обраний позивачем спосіб захисту своїх прав жодним чином не порушує права відповідачки, оскільки вирішення даного спору не корелюється з питаннями позбавлення чи припинення права власності. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані й досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обгрунтованим, доведеним і таким, що підлягає до задоволення.

Outcome: approved