Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

Позивач звернулася у серпні 2021 р. в суд з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Івано-Франківський обласний центр громадського здоров`я Івано-Франківської обласної ради» та просила: поновлення на посаді лікаря лікувальної фізкультури з 12.07.2021р.; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000грн. При цьому в назві позову в переліку міститься «стягнення суми розрахунку при звільненні», однак така вимога відсутня у прохальній частині позову і не містить ні суми заборгованості, ні виду такої (зарплата, лікарняні, відпускні, компенсація, індексація тощо). Збільшення вимог позивач не подавала, хоча на це їй було звернуто увагу суду. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказом №37-к від 29.06.2021р. позивач була звільнена з роботи у зв`язку із скорочення штату та чисельності працівників за п.1 ст.40 КЗпП України, на підставі затвердженого з 01.07.2021р. нового штатного розпису Департаментом охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації. Звільнення є незаконним оскільки попередження позивача за 2 місяці не було, а наказом від 19.04.2021р. №24-к було зобов`язано вжити заходи щодо саме переведення працівників центрів громадського здоров`я, на підставі постанови КМУ від 17.02.2021р. №106. Сесією обласної ради питання реорганізації КНП не розглядалося. Згода профспілки не надавалась. Про звільнення позивача ознайомлено аж наказом від 29.06.2021р., пропозиції вільних вакансій позивачу не надано, при цьому що з лютого місяця 2021р. позивач виконувала обов`язки завідувача відділення фізичної і реабілітаційної медицини. Розрахунок при звільненні не проведено, суму заборгованості не вказав відповідач. Після ознайомлення з наказом позивач понесла сильний стрес, погіршилося самопочуття в зв`язку з чим змушена була звернутися за медичною допомогою і з 30.06.21р. по 09.07.2021р. (день фактичного звільнення) перебувала на лікуванні, моральну шкоду оцінює у 50 000грн. 14.09.2021р. відповідачем подано відзив на позов, в якому зазначено, що новий штатний розпис з 01.07.2021р. було затверджено, в зв`язку із скороченням штату та чисельності, в т.ч. із скороченням займаної позивачем посади. Первинної профспілкової організації в КНП не має, тому й не могло бути згоди. За три місяці до запланованих звільнень роботодавець надав уповноваженому трудовим колективом підприємства інформацію про можливе скорочення, звільнення чи переведення працівників центру чи інших закладів охорони здоров`я. Попереджено всіх працівників, за протоколом від 23.03.2021р. при обговоренні на нарадах, на яких була і позивач (протокол від 24.03.2021р.). А наказом від 19.04.2021р. №24-к позивач була попереджена про наступне звільнення особисто, і доводи в цій частині спростовуються, і це не був наказ про реорганізацію як зазначає позивач, а містить три види окремих підстав для вивільнення працівників. Було подано роботодавцем подання 15.06.2021р. про згоду на розірвання трудового договору, у зв`язку із затвердженням нового штатного розпису та неможливістю переведення на іншу роботу. На час звільнення [PERSON] жодних вакансій, які за відповідною професією чи спеціалізацію могли б бути запропоновані їй, у КНП не було. Щодо стягнення інших нарахувань, то такі доводи (у назві позову) безпідставні, розрахунок проведено повністю. Щодо моральної шкоди, то вимоги безпідставні, а позивач після 29.06.2021р. особисто відвідувала підприємство, влаштовувала словесні перепалки з усіма працівниками, конфліктувала, призводила до дисбалансу всіх, що заперечує будь яке погане самопочуття в неї за цей період. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з мотивів, викладених в позовній заяві та наданих пояснень. Просила позов задовольнити в повному обсязі. Додатково на запитання суду в частині вимоги про стягнення суми розрахунку при звільненні (у назві позову), хоча такі вимоги відсутні в прохальній частині, і які саме суми позивач вважає невиплаченими, вона уточнила, що такі суми - є індексацією на заробітну плату на суму близько 8 грн., однак підтвердила що по лікарняних та заробітній платі - спір відсутній. Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю з підстав зазначених у відзиві на позов та наданих пояснень. Додатково в частині вимоги про стягнення суми розрахунку при звільненні та наявності будь якої заборгованості на час подання позову, пояснив, що індексація нарахована позивачу була в сумі 8.30 грн., які нею отримані 15.07.2021р. (тобто до подання позову), заборгованості з позивачем не було і не має. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно трудової книжки [PERSON] 02.03.2020р. прийнята в порядку переведення на посаду лікаря з лікувальної фізкультури КНП «Івано-Франківський обласний центр громадського здоров`я Івано-Франківської обласної ради» (запис №10), згідно наказу №22-к від 27.02.2020р. (а.с.69). Наказом №37-к, 38-к та 41-к від 29.06.2021р. (запис №12 трудової книжки) позивач з 12.07.2021р. була звільнена з роботи у зв`язку із скорочення штату та чисельності працівників за п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.16-18). Як зазначено в наказах, попередня дата звільнення, яка стосувалася 15 працівників з 30.06.2021р., в подальшому щодо позивача замінена, і датою звільнення [PERSON] слід вважати наступний робочий день після завершення періоду її тимчасової непрацездатності (листок непрацездатності з 30.06.2021р. по 10.07.2021р. - а.с.25). З усіма наказами №37-к від 29.06.2021р., №38-к від 30.06.2021р. та №41-к від 12.07.2021р. позивач ознайомлена, про що свідчить її підпис та не спростовано в судових засіданнях. Звільнення відбувалося за таких обставин. Сторони підтвердили, що звільнення відбувалося на підставі затвердженого з 01.07.2021р. нового штатного розпису Департаментом охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації. Але, позивач доводила, що такий штатний розпис не затверджувався саме у зв`язку з скороченням штату та чисельності працівників, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 17.02.2021р. №106 та наказом КНП від 19.04.2021р. №24-к було зобов`язано вжити заходи щодо саме переведення працівників центрів громадського здоров`я. Натомість сторона відповідача доводила, що такий штатний розпис затверджувався саме у зв`язку з скороченням штату та чисельності працівників. Так, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 17.02.2021р. №106, а також листа ДУ «Центр громадського здоров`я Міністерства охорони здоров`я України» від 23.02.2021р., в.о. керівника КНП «Івано-Франківський обласний центр громадського здоров`я Івано-Франківської обласної ради» Б.Левицький проінформував письмово листом від 09.03.2021р. №303 уповноваженого представника трудового колективу підприємства Л.Койляк про можливе скорочення штату та чисельності, можливе звільнення чи переведення працівників Центру. Кількість і категорія працівників, яких це буде стосуватися визначатимуться новим затвердженим штатним розписом (копія та оригінал листа від 09.03.2021р. - а.с.54,94). Позивач надала аналогічний лист від 09.03.2021р. за №303 (копія - а.с.83), однак зі змістом якого є розбіжності з листом, наданим стороною відповідача. Суду не вдалося остаточно з`ясувати який саме лист був відправлений уповноваженому представнику трудового колективу Л.Койляк, хоча відповідач надав дійсно оригінал самого листа до матеріалів справи, а отже саме такий і направлявся відповідачем, водночас розбіжність за змістом у листі за №303 про що наголошувала позивач є незначною і на переконання суду зміст самого листа не впливає на обставини підставного чи безпідставного звільнення, оскільки таке відбувалось виключно на підставі подальших наказів керівника та затвердженого нового штатного розпису уповноваженим органом. 23.03.2021р. в.о.керівника КНП Б.Левицький та уповноважений представник трудового колективу Л.Койляк спільним протоколом ухвалили: попередити усіх працівників КНП «Івано-Франківський обласний центр громадського здоров`я Івано-Франківської обласної ради» про можливе вивільнення їх з 01.07.2021р. (а.с.55) та 24.03.2021р. на спільній нараді всіх керівників відділів підприємства, в т.ч. за участі позивача [PERSON] , яка була на той час теж керівником відділу (в.о.завідувача відділу фізичної та реабілітаційної медицини), проведено спільні консультації щодо можливих звільнень, кількості і категорії працівників, яких це може стосуватися, про можливі терміни проведення звільнень (а.с.56-57) та дано під час наради зобов`язання попередити всіх працівників про можливе вивільнення з 01.07.2021р. Обов`язки в.о. завідувача відділу фізичної та реабілітаційної медицини було покладено на лікаря з лікувальної фізкультури [PERSON] , згідно наказу від 01.02.2021р. №12-к (а.с.70). Оскільки позивач доводила те, що вона як в.о.завідувача відділу фізичної та реабілітаційної медицини не повинна була бути звільнена, то судом встановлено, що такі обов`язки тимчасово керівника відділу була на неї покладено тому, що керівник відділу [PERSON] як лікар фізичної та реабілітаційної медицини був не на повній ставці і певне коло обов`язків як в.о. керівника відділу поклали на позивача (слід звернути увагу на те, що керівник мав бути лікарем саме з фізичної та реабілітаційної медицини, а позивач не мала відповідної кваліфікації зокрема по реабілітаційній медицині, що встановлено в судових засіданнях). Разом з тим, звільнення її відбувалось саме як лікаря з лікувальної фізкультури, а не як керівника відділу, тому доводи в цій частині сторони позивача не можуть братись до уваги, як і те, що її повинні були залишити керівником відділу без відсутності у неї кваліфікації з питань реабілітаційної медицини (за штатним розписом з 01.07.2021р. посада зав. віділом - це лікар фізичної та реабілітаційної медицини, а не тільки фізичної медицини). Отже, як вірно доводив представник відповідача, за три місяці до запланованих звільнень роботодавець надав уповноваженому трудовим колективом підприємства інформацію про можливе скорочення, звільнення чи переведення працівників центру чи інших закладів охорони здоров`я, в т.ч. видано наказ, про який буде вказано нижче. На початок року станом на 01.01.2021р., тобто до затвердження нового штатного розпису, кількість у КНП «Івано-Франківський обласний центр громадського здоров`я Івано-Франківської обласної ради» була затверджена - 90 штатних одиниць з фондом заробітної плати 590 856грн. (а.с.91-93). Відділ фізичної та реабілітаційної медицини містив 14 штатних одиниць, в т.ч. лікар з лікувальної фізкультури (посада, яку займала позивач). Наказом в.о. директора КНП «Івано-Франківський обласний центр громадського здоров`я Івано-Франківської обласної ради» Б.Левицького від 19.04.2021р. №24-к було попереджено всіх без винятку працівників КНП (83 працівника) про можливе їх вивільнення у зв`язку з реорганізацією шляхом приєднання або у зв`язку із скороченням чи чисельності, в т.ч. і [PERSON] (під №46), про що свідчить її підпис (а.с.61-63), та подано інформацію до державної служби зайнятості про можливе вивільнення за наказом керівника від 19.04.2021р. (а.с.64-65). А тому слід прийти до висновку, що позивач була попереджена разом з іншими всіма працівниками завчасно не менше як за 2 місяці про можливе вивільнення працівників у зв`язку або з реорганізацією шляхом приєднання або у зв`язку із скороченням чи чисельності, доводи в цій частині позову як підстава незаконності звільнення щодо неналежного її попередження відповідачем є недоведеними позивачем і спростовується матеріалами справи. Обґрунтовуючи вимоги позову позивач пояснила, що звільнення є незаконним, оскільки попередження позивача за 2 місяці не було, а наказом від 19.04.2021р. №24-к було зобов`язано вжити заходи щодо саме переведення працівників центрів громадського здоров`я, однак такі доводи є помилковими, так як наказ від 19.04.2021р. №24-к стосується попередження про можливе вивільнення працівників не тільки у зв`язку з реорганізацією шляхом приєднання, а й у зв`язку із скороченням чи чисельності, про що зазначено вище. Наданий позивачем доказ - фотокопія з її телефону початку наказу від 19.04.2021р. №24-к, який не містить альтернативної підстави як «у зв`язку із скороченням чи чисельності» (а.с.84) не може бути взятий до уваги суду, оскільки по перше він не містить підпису особи, що підписала такий наказ, по друге прийняті перед цим документи, про які зазначено вище (листи та протоколи нарад) містили підстави можливого вивільнення як у зв`язку з реорганізацією шляхом приєднання, так і у зв`язку із скороченням штату чи чисельності. Позивач вказала, що згода профспілки на її звільнення не надавалась. Сесією обласної ради питання реорганізації КНП не розглядалося. Так, згідно установчих документів, а саме Статуту КНП (п.2,3,4р.І та п.4р.УІ) власником КНП «Івано-Франківський обласний центр громадського здоров`я Івано-Франківської обласної ради» є територіальні громади в особі Обласної ради, а Уповноваженим органом управління - структурний підрозділ Івано-Франківської облдержадміністрації, який і затверджує організаційну структуру, граничну чисельність працівників та штатний розпис, а також кошторис. Дійсно, припинення діяльності відповідача шляхом його реорганізації або ліквідації здійснюється за рішенням обласної ради (п.1 р.ІХ), разом з тим, судом не встановлено, що відповідачем здійснено без рішення власника реорганізацію підприємства. Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Як слідує з матеріалів справи та отриманих пояснень, у відповідача первинної профспілкової організації не має, тому й не могло бути згоди такої профспілки. Не зважаючи на це, у зв`язку із затвердженням нового штатного розпису керівником Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації станом на 01.07.2021р. у меншій кількості штатних одиниць та зменшенням фінансування, в.о. генерального директора КНП Левицьким Б. все ж таки було подано 15.06.2021р. уповноваженому представнику трудового колективу Л.Койляк подання про надання згоди за вимогами ст.43 КЗпП України на розірвання трудового договору за п.1 ст.40 КЗпП України з 15 працівниками, в т.ч. з позивачем, а 29.06.2021р. протоколом наради, в присутності працівників щодо яких подання таке було подане, надано згоду на розірвання трудового договору, в т.ч. з лікарем ЛФК [PERSON] (а.с.58-60). Отже, станом на 01.07.2021р. директором Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації був затверджений новий штатний розпис (а.с.51-53), дата затвердження такого не міститься, однак така дата передувала 01 липню 2021 року. Штатний розпис містив вже 74.25 штатних одиниць замість 90 наявних на початок року, а фінансування на цю кількість одиниць зменшено до 490 172грн.. замість 590 856грн. Відділ фізичної та реабілітаційної медицини мітить вже 9.5 штатних одиниць замість 14, і як вбачається з штатного розпису 4.5 штатні одиниці було скорочено, в т.ч. лікар з лікувальної фізкультури. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач окрім вищевказаного також зазначила, що їй не було запропоновано вакантні посади. Щодо цього судом встановлено, що згідно поданої на вимогу суду довідки відповідача (а.с.144-145) вказана позивачем як вакантна посада сестри медичної, яку займає [PERSON] не була вакантною ні на день попередження, ні на день звільнення. Інші посади, наявні та вакантні зазначені у довідці №12 не могли бути запропоновані, оскільки визначальна кваліфікаційна вимога, не відповідала професії та кваліфікації наявної у позивача. Згідно позиції ВС у постанові від 27.03.2019р. у справі №756/5243/17 власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Частиною першою статті 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. І тільки при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається вказаним у переліку (частина друга статті 42 КЗпП України. Тобто, застосування положень статті 42 КЗпП України можливе серед працівників обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.Разом із тим, повноваження щодо призначення та визначення обсягу необхідної кваліфікації працівника на ту чи іншу посаду належить власнику або уповноваженому ним органу. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування) (абз. 4 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року з подальшими змінами). Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Суд зазначає, що у разі скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник зобов`язаний дотримуватися вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 492 КЗпП України. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Оскільки частиною третьою статті 64 ГК України вказане віднесено до повноважень саме підприємства, то суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, провадження № 61-312св17, та від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, провадження № 61-1214св18. Отже, реорганізація та зменшення кількості штатних одиниць є правом відповідача, а скорочення штату відповідачем має бути проведено з дотриманням вимог частини другої статті 40, та статті 49-2 КЗпП України, а позивача належним чином та у визначений законом строк має бути повідомлено про скорочення його посади й запропоновано йому наявні вакантні посади на підприємстві. При цьому, при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури. Такий правовий висновок також викладений Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 725/3265/18 (провадження № 61-11251св19). Суд звертає увагу, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. На переконання суду із досліджених кожного зокрема та їх сукупності доказів у даній цивільній справі, роботодавцем було дотримано такі вимоги. Позивачу видано копію наказу про звільнення, трудову книжку, проведено розрахунок (нараховано у червні 2021р. - заробітної плати 21 010.28грн., утримано з неї 4097.0грн., до виплати 16 913.28грн., які й виплачено позивачу станом на 30.06.2021р. - а.с.71). Як вже встановлено судом, наказом №37-к від 29.06.2021р. було вирішено звільнити з 30.06.2021р. працівників в т.ч. позивача, наказом №38-к від 30.06.2021р. - внесено зміни в частині дати звільнення [PERSON] і датою вважати звільнення наступний день після завершення періоду її тимчасової непрацездатності та наказом №41-к від 12.07.2021р. щодо дати звільнення [PERSON] - 12.07.2021р. (згідно даних листка непрацездатності з 30.06.2021р. по 09.07.2021р. включно, тобто вихід на роботу 10.07.2021р. у вихідний день субота і 11.07 неділя вихідний день). Отже, на першу дату звільнення - 30.06.2021р. (з даним днем включно, однак позивач в цей день була вже на лікарняному) розрахунок з позивачем проведено в повному обсязі. Щодо липня місяця 2021р. (а.с.96), то за 1 день липня відповідачем було проведено позивачу нарахування, з перерахунком за виплачену вже зарплату одного дня червня місяця (30 число), нарахованої до дня звільнення індексації, сума до виплати складала 8.30грн. (нараховано було 10.31грн., утримано 2.01грн.), які також виплачено позивачу 15.07.2021р. (як пояснила сторона, виплата по факту вже проведеного 12.07.21р. звільнення, а отримання коштів позивачем не в день звільнення 12.07.2021р. а через 3 дні спричинене перерахунком коштів відповідачем через органи казначейства та виплату через банківську картку позивача, що займає декілька днів). На всі звернення позивача (02.07.2021р., 07.07.2021р., 12.07.2021р, 21.07.2021р., 26.07.2021р., 02.08.2021р. про надання їй копій документів пов`язаних із звільненням, про які як стверджено в позові відповідачем проігноровано (а.с.10-15)), то відповідачем 30.07.2021р. була надана проміжна інформація про надання остаточної до 16.08.2021р., а 13.08.2021р. надано їй відповідь з долученими документами (а.с.66-72, 75-77). А щодо заяви позивача про нарахування їй зарплати за період 30.07.2021р.,01-02.08.2021р., то відповіддю від 20.08.2021р. відповідач зазначив, що нарахування не можуть вже проводитись, оскільки в трудових відносинах з підприємством [PERSON] вже не перебуває (а.с.73-74). Ще одну заяву від 29.10.2021р. про інформацію заробітної плати за липень 2021р. та індексацію за червень-липень 2021р. позивач надала у судовому засіданні 02.02.2022р., однак і з відповіді від 17.11.2021р. вбачається про здійснення повного розрахунку та повторної видачі отриманої нею інформації про нарахування (а.с.142-143). Враховуючи вимоги закону та встановлені обставини по справі суд вважає, що у відповідача мало місце скорочення штату та чисельності працівників, і таке скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи. Звільнення позивача проведено з дотриманням вимог матеріального права, а тому вимога про поновлення на роботі є недоведеною перед судом. Про доводи позивача у судовому засіданні 02.02.2022р. щодо можливого наявного факту прийняття після її звільнення інших осіб відповідачем, то такі не підтверджено належними доказами, а також судом встановлено, що заяви на прийняття після звільнення (за умови дійсно фактичного прийняття (чи заміщення) на посади інших працівників), позивач не подавала, іншого матеріали справи не містять, при цьому подача клопотань нею про встановлення можливого прийняття на роботу нових працівників після дати звільнення позивача після завершення судом повного дослідження доказів, без належного обґрунтування подання такого клопотання, порушувало б строки розгляду цивільної справи, при цьому, що кожне судове засідання позивач користалась правом заявлення різного роду клопотань та задоволення їх судом. Щодо доводів [PERSON] про наявність вакантних посад медичної сестри, то такої вакантної посади, зокрема у відділі спортивної медицини (розділ 3 штатного розпису), то такої посади вакантної не було та немає, а порівняння двох штатних розписів на 01.01. та 01.07.2021р. підтверджує натомість скорочення чисельності посади сестри медичної у даному відділі. Не знайшли свої підтвердження усні доводи позивача й щодо інших названих нею вакантних посад. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Водночас, вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною після задоволення вимоги про поновлення на роботі, а тому в цій частині позову також слід відмовити. Аналогічно, вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною у разі встановлення судом порушення порядку звільнення така може бути судом задоволена повністю, частково чи за недоведеністю відмовлена. На підставі вищевикладеного, ст. 40, 43, 49-2, КЗпП України, ст.ст. 4, 5, 12, 76 -81, 258 , 261-265, 273, 274, 352 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed