Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою, згідно якої просить суд ухвалити рішення, яким: визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] ; стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вони з відповідачем [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 15 лютого 2021 року. Від даного шлюбу подружжя має спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що син після припинення спільного проживання та шлюбно - сімейних відносин з відповідачем, проживав разом з нею за адресою: [ADDRESS] . Під час проживання з позивачем в період з 04.02.2021 по 18.06.2021 малолітній [PERSON] навчався в дошкільній групі Семенівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 Семенівської селищної ради Полтавської області. в 2021 - 2022 навчальному році зарахований до 1-Б класу Семенівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 Семенівської селищної ради. Відповідач періодично, з метою побачень з дитиною, забирав [PERSON] за місцем свого проживання за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає позивач, з кінця серпня 2021 року між нею та відповідачем [PERSON] виник спір з приводу місця проживання дитини. Зокрема в кінці серпня 2021 року відповідач забрав дитини за місцем свого проживання та не повернув. Відповідач систематично чинити позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною, забороняє бачитися з сином, що травмує психіку дитини і свідчить про неналежне виховання з боку батька. Позивач наголошує, що нею створені всі умови для комфортного та здорового зростання дитини. В квартирі створені всі належні побутові умови для проживання, відпочинку, розвитку та навчання дитини, наявні необхідні меблі, речі повсякденного вжитку. Позивач веде порядний спосіб життя, працює, спиртними напоями не зловживає. На обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває. Згідно змісту позову, позивач [PERSON] не має наміру перешкоджати батьку у здійсненні своїх прав та обов`язків щодо їхнього сина та усіма силами сприятиме тому, щоб дитина через непорозуміння батьків не була позбавлена піклування батька. За викладених обставин позивач і звернулась до суду із позовом про визначення місця проживання дитини. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 19 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача - адвокат Швець Л.В. в судовому засіданні позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю підтримала, посилаючись на викладені в позові обставини, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував щодо визначення місця проживання сина [PERSON] з матір`ю - позивачем по справі. Вислухавши думку представника позивача- адвоката Швець Л.В. та відповідача [PERSON] , вивчивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Сторони у справі, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 11 жовтня 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, яким рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 лютого 2021 року, яке набрало законної сили 18 березня 2021 року, було розірвано. Сторони від шлюбу мають дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області. Згідно частини 6 статті 7 Сімейного кодексу України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно до частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно частини 9 статті 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» №2402-III від 26 квітня 2001 року, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до положень статей 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до частин 3, 4 четвертої статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Частиною 1 статті 161 Сімейного кодексу України встановлено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні достовірно встановлено та не заперечується учасниками справи, що на даний час дитина, [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Дитина [PERSON] , [INFO] , навчається в 1-А класі Комунальним закладом «Полтавська загальноосвітня шкода І -ІІІ ступенів №5 Полтавської обласної ради Полтавської області» ЗОШ №5, що вбачається із довідки виданої Семенівським закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 Семенівської селищної ради 11.01.2022 за вих.№01-20/12, та довідки виданої Комунальним закладом «Полтавська загальноосвітня шкода І-ІІІ ступенів №5 Полтавської обласної ради Полтавської області» ЗОШ №5. Згідно довідки, виданої АТ «Українська залізниця» 28.08.2021 за вих.№149, [PERSON] з 24.11.2014 року працює в виробничому підрозділі «Полтавська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Південна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». Як вбачається з характеристики, наданої за місцем роботи [PERSON] , остання характеризується позитивно, доброзичлива, урівноважена, стримана. Згідно роз`яснень, які надав Пленум Верховного Суду України у Постанові за номером 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати з ким із батьків вона бажає проживати. Статтею 160 Сімейного кодексу України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з пунктами 1, 2, 3 статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї законом. Згідно статті 4 Конвенції, держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції. Відповідно до статті 9 Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2020 року по справі №712/11527/17 та Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року по справі №716/591/19 зазначено, що при визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Вирішуючи спір, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінюючи в сукупності пояснення позивача [PERSON] викладені в позовній заяві, та приймаючи до уваги думку відповідача [PERSON] , здійснивши їх аналіз, при вирішенні питання місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , суд враховує: наявність звичних умов проживання дитини [PERSON] , [INFO] , тривалий час з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; територіальне розташування місця постійного проживання дитини та навчального закладу, який відвідує дитина; висловлену відповідачем [PERSON] думку, де відповідач не заперечує проти визначення місця проживання сина [PERSON] з матір`ю - позивачкою по справі [PERSON] .. За викладених вище обставин, з метою забезпечення найкращих інтересів малолітньої дитини, які переважають над інтересами батьків, суд приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , що відповідатиме його інтересам. Суд також зазначає, що обставини, які перешкоджають визначенню місця проживання сина з матір`ю, визначені у частині 2 статті 161 Сімейного кодексу України, судом не встановлені. Статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 142 Цивільного процесуального кодексу України та частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (зі змінами) передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За викладених обставин, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне повернути позивачу [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового, сплаченого нею при подачі позову до суду 13 вересня 2021 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи, а також стягнути на її користь з відповідача [PERSON] сплачений нею судовий збір в розмірі 454 грн. 00 коп.

Outcome: approved