Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] , 28 грудня 2020 року звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати умови рафіку погашення заборгованості і умови договору кредиту №0029/17-17 від 23.01.2018 року, укладеним [PERSON] і «Кредобанк» такими, що порушують права споживача. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що він уклав 23.01.2018 року з Акціонерним товариством «Кредобанк» кредитний договір № 0029/17-17, на отримання споживчого кредиту під заставу його житлового будинку, який йому належить на підставі права приватної власності. Згідно укладеного п. 2.1 договору № 0029/17-17 від 23.01.2018 року відповідач зобов`язався надати кредит у розмірі 850 000,00 гривень. Згідно п. 2.6 кредитного договору № 0029/17-17 від 23.01.2018 року кредитні кошти повинні були надаватися у безготівковій формі, шляхом перерахування банком коштів на поточний рахунок позичальника. Але порушуючи умови укладеного кредитного договору №№ 0029/17-17 від 23.01.2018 року відповідач не видав вказаної суми, як це передбачалося кредитним договором, тобто не відкрив поточний рахунок і не зарахував вказані кредитні кошти на цей рахунок, а зарахував неповну суму на рахунок продавця житлового будинку, який він купував за кредитні кошти, тобто значно меншу ніж він вказував в своїй заяві про отримання кредиту. Таким чином, кредит в повному обсязі видано відповідачем не було. Позивач надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача надав до суду відзив згідно якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд дослідивши матеріали справи, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 23 січня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 0029/17-17 згідно умов якого банк зобов`язувався надати у власність позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах, обумовлених цим договором, а позичальник зобов`язувався повернути кредит і сплатити проценти (пункт 1.1. Договору). Відповідно до ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Також, відповідно до ст. 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язань. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну особу від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до пункту 2.1 договору банк видав позичальнику кредит в сумі 850 000,00 (вісімсот п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок) гривень на строк до 22 січня 2023 року. Вищезазначений кредит був виданий на наступні цілі (п.2.2.договору): 2.2.1. На поточні потреби під заставу нерухомості, а саме: житловий будинок загальною площею 206,5 кв.м. (двісті шість цілих п`ять десятих кв.м, житловою площею 93,9 кв.м (дев`яносто три цілих дев`ять десятих кв.м), який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка загальною площею 0,2400 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно п.2.5. кредитного договору визначено, що для обліку виданих кредитних коштів банк відкриває позичковий рахунок № [NUMBER] . Судом встановлено, що банк свої зобов`язання за договором виконав, а саме надав кредит у розмірі встановленому в договорі, що підтверджується відповідними документами, зокрема: меморіальним ордером № 3945348 від 24 січня 2018 року на суму 850 000,00 гривень, та випискою руху коштів по рахунку № [NUMBER] за період від 23.01.2018 по 10.02.2021 року та випискою руху коштів по рахунку № [NUMBER] за період від 23.01.2018 по 10.02.2021 року. Додатком № 1 який міститься в матеріалах справи визначено, що сторони домовились, що видача кредиту буде здійснюватись згідно наступного графіку: до 25.01.2018 року в розмірі 850 000,00 (вісімсот п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок). 24 січня 2018 року AT «Кредобанк» на поточний рахунок позичальника ( [NUMBER] ) було перераховано грошові кошти у сумі 850 000,00 гривень із призначенням платежу: надання кредиту ( [PERSON] ) відповідно до кредитного договору № 0029/17-17 від 23.01.2018 року. Згідно із умовами кредитного договору № 0029/17-17 під 23.01.2018 року. Додатку № 1 та паспорту споживчого кредиту, які були підписанні особисто позивачем, ПАТ «Кредобанк» було відкрито останньому поточний та позичковий рахунок на які в подальшому були зараховані кредитні кошти, отже посилання позивача про видачу кредиту не в повному обсязі є необґрунтованими. Згідно з пунктом 3.2 договору за користування кредитом встановлюється змінювана процентна ставка на умовах визначених договором. На момент укладення договору сторонами обумовлено значення процентної ставки в розмірі 17,9 (сімнадцять цілих дев`ять десятих %, яка діє протягом першого періоду дії ставка (первинна процентна ставка). У відповідності до вимог кредитного договору на адресу позичальника по справі були направлені повідомлення про зміну процентної ставки, зокрема: 05 січня 2019 року на адресу [PERSON] було направлено повідомлення про зміну процентної ставки вих.№ 05.01.2019/82 від 05.01.2019 року, повідомлено про діючу процентну ставку з 01.02.2019 року у розмірі 19.91%. 07 квітня 2020 року на адресу [PERSON] було направлено повідомлення про зміну процентної ставки вих.№ 07.04.2020/203 від 07.04.2020 року, повідомлено про діючу процентну ставку з 01.05.2020 року у розмірі 18.07%. 06 липня 2020 року на адресу [PERSON] було направлено повідомлення про зміну процентної ставки вих.№ 06.07.2020/261 від 06.07.2020 року, повідомлено про діючу процентну ставку з 01.08.2020 року у розмірі 16.48%. Пунктом 3.13 договору визначено, що проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 (триста шістдесят) днів), за ставкою, визначеною згідно п.3.2 цього кредитного договору з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього кредитного договору. Позичальник сплачує проценти, комісії та інші платежі за кредитним договором, щомісячно відповідно до графіку платежів, якщо інше не передбачено кредитним договором (п.3.14. Договору). У випадку неповернення позичальником кредиту в строк (термін) визначений п.2.1. кредитного договору, на вимогу банку позичальник сплачує пеню, вказану у п.5.1. кредитного договору. Позивач посилається на норми Закону України «Про захист прав споживачів», які на момент укладення кредитного договору втратили чинність. Відповідно до ч. 1 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції від 10.06.2017 року, що діяла на момент укладення кредитного договору) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" (стаття 11 із змінами, внесеними згідно із Законом № 3795-У1 від 22.09.2011; текст статті 11 в редакції Закону № 1734-УІІІ від 15.11.2016). Таким чином, необхідно зазначити,що підписанням оспорюваного кредитного договору позичальник погодився, що він до його підписання ознайомився з усіма умовами, на яких банк здійснює кредитування, та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов`язаних з отриманим га поверненням кредиту, а також свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. У зв`язку з вищевикладеним, укладений договір не може бути визнано недійсним у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» та норм цивільного кодексу України. Дії позивача щодо визнання умов графіку погашення заборгованості і умов договору кредиту № 0029/17-17 від 23.01.2018 року спрямовані на уникнення відповідальності за невиконання зобов`язань за кредитним договором. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок Держави.

Outcome: dismissed