Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

15 червня 2021 року до суду надійшла позовна заява Акціонерного товариства "Акцент-Банк" (скорочена назва - АТ «А-Банк») до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 07 травня 2018 року в розмірі 58536 гривень 88 копійок в якій, зазначено, що відповідно до договору, укладеного 07 травня 2018 року відповідачка отримала від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. [PERSON] неналежним чином виконувала взяті на себе зобов*язання з повернення кредиту, у зв*язку з чим виникла заборгованість. Позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором б/н від 07 травня 2018 року станом на 10 квітня 2021 року у розмірі 58536 гривень 88 копійок, яка складається із : заборгованості за кредитом у розмірі 46503 гривні 08 копійок, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 12033 гривні 80 копійок; судові витрати покласти на відповідачку. Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 липня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, відкрито провадження у справі. Відповідно до ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 серпня 2021 року суд перейшов від розгляду даної справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2021 року строк проведення підготовчого провадження у справі продовжено на 30 днів. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 жовтня 2021 року по справі почеркознавчу експертизу; провадження зупинен на час проведення експертизи. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 08 грудня 2021 року провадження у даній цивільній справі поновлено. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 грудня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідачки - [PERSON] позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, пославшись в обґрунтування своєї позиції на обставини, викладені у відзиві: - особистий підпис, який міститься ніби-то у Паспорті споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» від 07 травня 2018 року сфальсифікований і виконаний не [PERSON] ; -Умови та Правила банківських послуг в ПАТ «Акцент-Банк» [PERSON] не підписувала; -до позовної заяви додано розрахунок за договором № SAMABWFC00001552924 від 07 травня 2018 року, проте цього договору позивачем по справі до суду не надано; -надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, більш того вони не передбачені в анкеті-заяві позичальника, а лише факт її підписання не може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору; -анкета-заява не містить розміру кредитного ліміту, даних про період, на який надаються кошти, які саме кредитні картки надавались та не зазначено розмір відсотків за користування грошовими коштами; -доданий позивачем Витяг з Тарифів не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки невідомо які саме тарифи діяли на той час. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що 07 травня 2018 року [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку (а.с.7), в якій підтвердила, що згодна з тим, що дана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, що містяться в рекламному буклеті, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Підтвердила, що ознайомилась з договором про надання банківських послуг до його укладення та згодна з його умовами; зобов`язалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно самостійно знайомитись із їх змінами на сайті А-Банку (а.с.7). З довідки позивача по справі вбачається, що [PERSON] за договором від 07 травня 2018 року (внутрішньобанківський № SAMABWFC00001552924) було відкрито рахунок № [NUMBER] та видано картку № [NUMBER] зі строком дії до жовтня 2021 року (а.с.94). Відповідно до довідки А-Банку [PERSON] в рамках кредитного договору від 07 травня 2018 року (внутрішньобанківський референс SAMABWFC00001552924) в період часу з 07 травня 2018 року по 01 жовтня 2021 року було встановлено кредитний ліміт у наступних розмірах : 07 травня 2018 року - встановлено кредитний ліміт в розмірі 5500 грн 00коп, 13 червня 2018 року - збільшено кредитний ліміт до 14000 грн 00 коп; 05 березня 2019 року - збільшено кредитний ліміт до 19000 грн 00коп; 06 вересня 2019 року - збільшено кредитний ліміт до 34000 грн 00коп; 17 січня 2020 року - збільшено кредитний ліміт до 50000 грн 00коп; 29 листопада 2020 року - зменшено кредитний ліміт до 46503 грн 08коп (а.с.95). Згідно з наданим банком розрахунком (а.с.6) заборгованість [PERSON] за кредитним договором SAMABWFC00001552924 від 07 травня 2018 року станом на 10 квітня 2021 року становить 58536 гривень 88 копійок і складається із : заборгованості за кредитом в розмірі 46503 грн 08 коп, заборгованості за процентами в розмірі 12033 грн 80коп. На підтвердження заборгованості за кредитом позивачем по справі надано виписку по картці/рахунку № [NUMBER] за період часу з 07 травня 2018 року по 09 вересня 2021 року (а.с.57-61), виписку по картці № [NUMBER] за період часу з 07 травня 2018 року по 01 жовтня 2021 року (а.с.96-97), з яких вбачається, що відповідачка користувалась кредитними коштами, здійснювала часткове погашення кредиту. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд дійшов наступних висновків. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст. 1048 ЦК України). Верховний Суд 30 січня 2018 року (ВС/КЦС у справі № 161/16891/15-ц) дійшов до висновку про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Крім того, Верховний Суд в складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 16 вересня 2020 року по справі № 200/5647/18 зауважив, що виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту. Отже, доводи представника відповідачки [PERSON] стосовно недоведеності позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту суд відхиляє як неспроможні. Приймаючи до уваги викладене та зважаючи на те, що відповідачкою та її представником вказані вище виписки та викладені в них відомості не спростовані, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 46503 грн 08коп. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 наведено правовий висновок про те, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Приймаючи до уваги, що фактично отримані та використані позичальницею кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення із відповідачки [PERSON] заборгованості за тілом кредиту в розмірі 46503 грн 08 коп, як законних та доведених. Щодо стягнення процентів за користування кредитом суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 270 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В силу вимог ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В позовній заяві АТ «А-Банк» посилається на те, що 07 травня 2018 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку. На підтвердження умов договору АТ А-Банк надало суду копію анкети-заяви відповідачки (а.с.7), паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» (а.с.7 на звороті-8), Витяг з умов та Правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» (а.с.9-12) та Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна» (а.с.13). Разом з тим, зазначені документи не підтверджують погодження між сторонами умов кредитування. Як вбачається з поданих матеріалів, ані Витяг з умов та Правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», ані Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна» підпису [PERSON] не містить. Анкета-заява, яка підписана відповідачкою, містить її анкетні дані, контактну інформацію, тощо, проте не містить даних про умови кредитування, зокрема в анкеті-заяві від 07 травня 2018 року не зазначена процентна ставка, графік сплати процентів за користування кредитом. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 07 травня 2018 року, посилається на Умови та правила надання банківських послуг в АТ А-Банк, Тарифи та паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка». При цьому, матеріали справи не містять підтвердження, що саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг в АТ А-Банк та Тарифами ознайомилась і погодилась [PERSON] , підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, а також, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Таким чином, АТ «Акцент-Банк» не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови і Правила надання банківських послуг Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна» є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 07 травня 2018 року. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вирішуючи даний спір, суд враховує висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, у яких зазначено, що надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). З урахуванням правової позиції, висловленої Верховним Судом у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, до правовідносин, що виникли у даному випадку, неможливо застосувати правила частини першої ст. 634 ЦК України. В даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів»). Витяг з умов та Правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» та Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна», які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 07 травня 2018 року шляхом підписання заяви-анкети. Крім того, суд не бере до уваги в якості належного та допустимого доказу по справі наданий позивачем по справі паспорт споживчого кредитування за програмою «Кредитна картка» (а.с.7 на звороті - 8), оскільки як вбачається з висновку експерта № СЕ-19/105-21/8691-ПЧ від 30 листопада 2021 року, підпис у паспорті споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» від 07 травні 2018 року , складеному АТ «Акцент-Банк» на споживача [PERSON] , виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с.116-122). Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір відсотків за користування кредитними коштами. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ «Акцент-Банк» дотримав вимог, передбачених частиною другою ст. 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Позивачем не доведено наявність договірних відносин з відповідачем, щодо розміру процентів та порядку їх сплати. За таких обставин в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки [PERSON] процентів за користування кредитом в розмірі 12033 грн 80 коп слід відмовити. Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідачки [PERSON] на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором від 07 травня 2018 року в розмірі 46503 грн 08 коп. Надані представником позивача докази на підтвердження існування договірних відносин між [PERSON] та АТ «Акцент-Банк» за іншими кредитними продуктами, наявні на аркушах справи 62-72, як встановлено з пояснень представників сторін в судовому засіданні, не стосуються предмету доказування по даній справі. Суд не бере до уваги в якості належного, допустимого та достатнього доказу, надане представником АТ «Акцент-Банк» зображення (а.с.93), оскільки воно не містить інформації, яка стосується предмету доказування по справі. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача слід стягнути витрати, пов`язані зі сплатою судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1803 грн 29 коп (79,44%). Частиною 2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідачкою [PERSON] сплачено вартість проведення почеркознавчої експертизи в розмірі 900 грн 48коп. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідачки [PERSON] витрат на проведення почеркознавчої експертизи в розмірі 185 грн 14 коп (20,56%).

Outcome: partial