Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки [PERSON] та просив розірвати між ними шлюб, зареєстрований 12 травня 2011 року у виконавчому комітеті Станіславської сільської ради Котовського району Одеської області, актовий запис №2. Від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сімейне життя з відповідачкою не склалось, через різні погляди на життя, різні характери, внаслідок чого виникали постійні сварки та суперечки. Шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведуть. Примирення та збереження сім`ї є неможливим. Ухвалою суду від 18.02.2021 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив справу розглянути за його відсутності, у зв`язку із виїздом за межі країни. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилась, але надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнала у повному обсязі, не заперечувала у їх задоволенні. Позовні вимоги в частині стягнення всіх судових витрат визнала частково, а саме: не заперечувала проти стягнення з неї половини сплаченого позивачем судового збору. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , який вони зареєстрували 12 травня 2011 року у виконавчому комітеті Станіславської сільської ради Котовського району Одеської області, актовий запис №2. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . На даний час шлюбні відносини між сторонами припинені, сторони разом не мешкають, спільного господарства вони не ведуть. Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ст. ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до якої шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ч. 2 ст. 114 СК України). Згідно з п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Позивач просив стягнути з відповідачки всі судові витрати у справі. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа N 755/9215/15-ц, провадження N 14-382цс19. При цьому, Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16, роз`яснила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги представником позивача надано договір про надання правової допомоги від 24.12.2020, укладений між [PERSON] та адвокатом Осокіним С.Ю., розрахунок розміру компенсації витрат [PERSON] на правову допомогу від 02.01.2021 року, квитанцію б/н від 02.01.2021 про оплату позивачем [PERSON] винагороди адвокату у сумі 4500 грн, копію свідоцтва про право на заняття адвокатської діяльності адвоката Осокіна С.Ю. Проте представником позивача не надано документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Таким чином, на підставі викладено, суд вбачає, що вимога представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, враховуючи задоволення позовних вимог, та враховуючи, що позивачем було сплачено судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 908,00 грн., тому сума сплаченого судового збору в зазначеному розмірі підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial