Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] ,\~яка проживає\~по\~ [ADDRESS] ,\~ звернулася\~в суд\~з позовом\~до Кунисівської\~сільської ради(місцезнаходження: вул. Грушевського, 23 а с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області), в якому просить визнати заповіт від 30 грудня 1981 року від заповідачки [PERSON] , жительки с.Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області, що є доказовим юридичним фактом посягання місцевою владою с. Кунисівці на її приватну власність; визнати порушення права місцевою владою с. Кунисівці сім`ї [PERSON] немайного права та відновлення права, згідно закону, права на житло, яке було у власності до порушення. В обґрунтування позову [PERSON] вказує на те, що вона, як зацікавлена особа, яка проживала із заповідачкою [PERSON] однією сім`єю із 1982 року. Івано-Франківський апеляційний суд за її позовом, як зацікавленої особи від 22.07.2019 року справа №342/542/18 провадження №22-ц/4808/942/19 визнав заповіт від 30 грудня 1981 року складений заповідачкою [PERSON] з першого дня складання недійсним. Про те, що він не зареєстрований у Кунисівській сільській раді вона не знала, а дізналась під час судового процесу. Суддя Ничик Г.І. усно чинила тиск на [PERSON] , на яку був складений даний заповіт щоб та вступила в прийняття спадщини, щиро пояснювала, які потрібні документи для вступу прийняття спадщини. Зазначає, що в позовній заяві вона не просила продовжити строк для вступу прийняття спадщини. Вказує, що кожна людина має право на захист прав та інтересів судом (ст.15, ст.16 ЦК України) та згідно ст.41 КУ, ч.3ст.296 ЦКУ, ст. 273 ч.2 та згідно глави 22 ст.311, ст.321, ч.1 п.1 ст.268 ЦКУ просить суд визнати, що місцева влада с.Кунисівці порушила дані закони ЦКУ та КУ. На початку 50-х років минулого століття, місцева влада поселила сім`ю [PERSON] з чотирьма дітьми в одну кімнату сім`ї [PERSON] . Саме в тій кімнаті сім`я [PERSON] зберігала в скрині документи, які посвідчували, що їхня господарка була їхньою приватною власністю. Місцева влада силою погрожуючи Сибіром, убивством загарбала у сім`ї [PERSON] половину хати та віддала [PERSON] разом з прибудинковою землею. З дозволу місцевої влади, без жодних документів, на прибудинковій землі [PERSON] , [PERSON] побудував свою господарку. Щоб узаконити господарку [PERSON] , місцева влада сім`ю [PERSON] позбавила права власності на її господарку. Саме заповіт від 30 грудня 1981 р., який був складений [PERSON] на [PERSON] для передачі своєї господарки у спадщину, є юридичним документальним доказом, що влада посягнула на приватну власність. [PERSON] свідомо знаючи, що місцева влада сім`ю [PERSON] позбавила немайнового права права на житло, взяла 3 карбованці, а заповіт не зареєструвала. Сім`я [PERSON] у місцевий колгосп імені Т.Шевченка із землею не вступала, господарка їхня колгоспним двором не була, прибудинкова земля не була ніким не поділена, пенсії колгоспної не мали, силою забрали землю за селом, паю земельного [PERSON] не дали. Прибудинкову землю [PERSON] місцеве самоврядування ( [PERSON] і [PERSON] ), яка не була ні в державній, ні в комунальній власності, дали на приватизацію внукові [PERSON] [PERSON] (підприємець [PERSON] робив обміри). [PERSON] побудував із дозволу місцевої влади, оплачував податок за землю. Документи на хату у 2000 році зробили із дозволу місцевої влади ( [PERSON] та [PERSON] ) під №174, який належав господарці [PERSON] , зареєстрували господарку [PERSON] . Доказом є те, що місцева влада поселила сім`ю [PERSON] в господарку [PERSON] , який проживав без жодного документа, і з дозволу місцевої влади в книгу №1 зареєстровано його господарку у 2000 році. Доказом є те, що місцева влада хаті Струк присвоїла №19, а потім забрала. Прибудинкову землю сім`ї Струк місцева влада віддала в користування: [PERSON] (0,07), [PERSON] (0,13), [PERSON] (0,08), [PERSON] (0,07), [PERSON] (0,12). Із приходом до влади [PERSON] та [PERSON] дану земельну ділянку віддали в користування [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Дорогу, яка виділена із прибудинкової землі Струків, [PERSON] та [PERSON] віддали в користування сім`ї [PERSON] ( [PERSON] ) Доказом є те, що [PERSON] , як зацікавлена особа, що проживала із [PERSON] , не знала, як і не знала [PERSON] , що її влада позбавила немайнових прав. Місцева влада знала, що заповіт від [PERSON] не зареєстрований в Кунисівській сільській раді, але чинила тиск, давали приписи щоб вступити в прийняття спадщини за даним заповітом. Отже, місце влада посягнула на приватну власність [PERSON] , порушила конституційне право, позбавила немайнового права. [PERSON] склавши заповіт 30 грудня 1981 року, сплативши 3 карбванці «пошлини», хотіла і бажала передати свою господарку у спадщину. Вона й не знала того, що влада цинічно позбавила її немайнового права, тому й прийшла [PERSON] з готовим, надрукованим та «зареєстрованим» під №64 у Кунисівській сільській раді, заповітом. Однак, у заповіті не вказано посвідчення особи. Зазначає, що в даній господарці проживає із сім`єю з вини місцевої влади. [PERSON] позбавили права, майнового права у спадщину вона нічого не передавала. Місцева влада позбавила немайнового права [PERSON] , на свій розсуд розпоряджалася її господаркою, користувалася її правами. Хата, в якій проживала [PERSON] та вона проживає із сім`єю, де факто є, а де юре її нема. Вказує, що її право не порушене, але вона бажає і в цьому зацікавлена щоб господарка [PERSON] , яка була в її приватній власності, була узаконена згідно українського законодавства. Ухвалою Городенківського\~районного суду\~Івано-Франківської\~області від\~21серпня 2020 року було відкрито провадження у даній справі, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання з викликом сторін. Ухвалою суду від 23 березня 2021 року залучено\~ до участі в справі, як співвідповідача - Чернелицьку селищну\~раду (селище Чернелиця вул. Незалежності, 19 Коломийського району Івано-Франківської області, 78112).\~ Ухвалою суду від 26 травня 2021 року за клопотанням позивача, витребовувалися з Чернелицької селищної ради (Кунисівського старостинського округу): належним чином завірені копії 1, 2, 3 карти прибудинкових земель с. Кунисівці; список осіб, які вступили в місцевий колгосп із землею; належним чином завірену копію документу (плану) на будинок [PERSON] ; належним чином завірену копію технічного паспорту на господарку [PERSON] ; інформацію (документ), який посвідчує, де проживала сім`я [PERSON] із чотирма дітьми до вселення в господарку [PERSON] . Проте, на виконання ухвали суду від 26.05.2021 року до суду надійшов лист Чернелицької селищної ради №778 від 01.10.2021, в якому зазначено, що селищна рада не може надати докази, зазначені в ухвалі суду так, як селищна рада не володіє даною інформацією. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені нею позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Просила поданий позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Кунисівської сільської ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Із детальної\~ інформації про юридичну особу з\~ Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства\~ юстиції України\~ встановлено, що Кунисівська сільська рада перебуває в стані припинення; 13.05.2021, 1001071270004000508, внесено рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її реорганізації. В судове засідання представник Чернелицької селищної ради не з`явився, подали заяву, в якій просили розгляд справи проводити у відсутності представника селищної ради. При розгляді справи селищна рада покладається на розсуд суду. Дії представника відповідача не суперечать вимогам\~ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. В судове засідання за клопотанням позивача неодноразово викликалися свідки: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з тим, що свідки: [PERSON] та [PERSON] в судове засідання жодного разу не з`явилися, позивач [PERSON] відмовилася від допиту свідків [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні 21.12.2021 зазначила, що оскільки свідки [PERSON] та [PERSON] не з`явились, то і немає доцільності ставити запитання свідку [PERSON] , який з`явився в судове засідання. Передбачених ч.2\~ст. 223 ЦПК України\~підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за\~\~відсутності представника відповідача. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, дійшов наступного. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст.\~15, ч. 1 ст.\~3 ЦПК України). Згідно із ст.ст.\~10,11 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених ними\~вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. При розгляді справи суд повинен всебічно та повно дослідити всі обставини справи, з метою усунення всіх суперечностей, розглянути всі доводи сторін та винести обґрунтоване, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.3 ст.213\~ЦПК України). Судом встановлено, що згідно довідки Чернелицької селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області №597 від 14.12.2021 року місце проживання позивача [PERSON] з 15.05.1987 року зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Довідкою Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області №206 від 10.08.2020 року стверджено, що [PERSON] проживає разом із сім`єю: чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] по [ADDRESS] . Із наявної в матеріалах справи копії відповіді прокуратури Івано-Франківської області від 28.07.2008 року №07/1-1647-07 на звернення позивача слідує, що ні громадянами [PERSON] та [PERSON] , ні позивачем у встановленому законом порядку право власності на житловий будинок, де проживає позивач, не оформлено. Копією листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Івано-Франківській області від 15.10.2013 року №П-4/836 повідомлено, що для оформлення права власності на житловий будинок [PERSON] та [PERSON] потрібно оформити право власності на земельну ділянку, після чого оформляти документи на житловий будинок. В листі Городенківської районної державної адміністрації від 11.03.2016 року\~\~ №П-12/20 зазначено, що рішенням виконавчого комітету сільської ради від 26.02.2016 року №5 «Про упорядкування нумерації будинків по [ADDRESS] » усунуто допущені помилки. Так, домогосподарству, в якому проживає позивач, присвоєно №21. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №290429071 від 15.12.2021 та №290509138 від 15.12.2021 право власності на будинок [ADDRESS] та будинок [ADDRESS] не зареєстроване. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ЦК України). Однак, як встановлено в судовому засіданні, право власності на житловий будинок, де проживає позивач, у встановленому законом порядку, не оформлено. Позивач, звертаючись із даним позовом, просить визнати заповіт від 30 грудня 1981 року від заповідачки [PERSON] , жительки с.Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області, що є доказовим юридичним фактом посягання місцевою владою с. Кунисівці на її приватну власність; визнати порушення права місцевою владою с. Кунисівці сім`ї [PERSON] немайного права та відновлення права, згідно закону, права на житло, яке було у власності до порушення. Як встановлено судом, 30.12.1981 року [PERSON] склала заповіт, який посвідчений виконавчим комітетом Кунисівської сільської Ради народних депутатів Городенківського району Івано-Франківської області. За даним заповітом одну половину своєї хати і хатнього майна з надвірними будівлями вона заповіла своїй внучці [PERSON] ; на зворотній стороні заповіту зазначено, що заповіт зареєстровано в книзі для запису нотаріальних дій під №64. Як вбачається із копії заповіту (примірник №2), який наявний в матеріалах справи, на зворотній стороні заповіту [PERSON] від 30.12.1981 року зазначено, що його зареєстровано в книзі для запису нотаріальних дій під №64. Однак, згідно викопіровки з книги для запису нотаріальних дій виконавчого комітету Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області за 1981 рік під №64 нотаріальної дії зареєстроване свідоцтво про народження [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Судом встановлено, що заповіт від 30.12.1981 року [PERSON] уже був предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанції. Так, у травні 2018 [PERSON] зверталася в суд з позовом до Кунисівської сільської ради, в якому просила визнати\~заповіт, складений 30 грудня 1981 р. [PERSON] на [PERSON] не чинним; визнати прибудинкову територію 1,20 га власністю сім`ї [PERSON] та зобов`язати місцеву владу упорядкувати документи на хату та землю, поставити\~тверді\~межі на місцевості. Рішенням Городенківського районного суду від 11 травня 2019 року в задоволенні позову [PERSON] про\~\~ визнання нечинним заповіту, складеного\~\~ 30 грудня 1981 р. [PERSON] на [PERSON] \~\~ відмовлено в зв`язку з спливом позовної давності, про застосування якої заявлено представником\~\~ відповідача сільським головою Кунисівської сільської ради Липка П.І.\~\~В задоволенні позову [PERSON] \~\~ визнати згідно документів (погосподарських книг, мапи) Кунисівської сільської ради\~\~ прибудинкову територію 1,20 га\~\~ по [ADDRESS] власністю сім`ї [PERSON] та\~\~ зобов`язати місцеву владу упорядкувати документи на хату та землю і поставити тверді межі на місцевості, - відмовлено за недоведеністю. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22.07.2019 року рішення Городенківського районного суду від 11 травня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання нечинним заповіту, складеного [PERSON] 30 грудня 1981 року, на [PERSON] у зв`язку зі спливом позовної давності скасовано, постановлено в цій частині нове судове рішення. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] , про визнання нечинним заповіту, складеного [PERSON] 30 грудня 1981 року на ім`я [PERSON] , відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін. Частиною 4 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В постанові Івано-Франківського\~апеляційного суду\~від 22.07.2019\~року,\~яка набрала\~законної сили\~22.07.2019\~року зазначено,\~що оскільки заповіт [PERSON] від 30 грудня 1981 року не зареєстрований у книзі для запису нотаріальних дій виконавчого комітету Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області за 1981 рік, він є недійсним через його невідповідність вимогам закону, в силу ст.ст. 47, 59 ЦК УРСР вважається недійсним з моменту його вчинення та не потребує визнання його таким судом. Крім того, в постанові Івано-Франківського\~апеляційного суду\~від 22.07.2019\~року вказано, що судом не враховано, що згідно повідомлення Городенківської районної державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 22.12.2018 року №3952/0116 та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №54603026 від 22.12.2018 року після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилася, спадщина ніким не приймалася, а тому права позивача в даному випадку не порушені. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. …\~Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (ст. 55 Конституції України, постанова Верховного Суду від 28.03.2018 року в справі № П/9901ІЗ 70/18). Статтею\~ 4\~ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Виходячи з аналізу положень ст.ст.4,\~5 ЦПК України, ст.ст.15,\~16 ЦК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. З огляду на наведене та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог та підстав, на які посилається позивач у позові, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зокрема, позивачем, під час розгляду даної справи, не доведено та не надано суду доказів того, що її права порушені та потребують захисту судом, а тому в задоволенні позову [PERSON] про визнання заповіту від 30 грудня 1981 року від заповідачки [PERSON] , жительки с.Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області, що є доказовим юридичним фактом посягання місцевою владою с. Кунисівці на її приватну власність; визнати порушення права місцевою владою с. Кунисівці сім`ї [PERSON] немайного права та відновлення права, згідно закону, права на житло, яке було у власності до порушення слід відмовити. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач звертаючись до суду із даною позовною заявою, самостійно зазначає, що її, як позивача, право не порушено, але вона бажає і в цьому зацікавлена, щоб господарка [PERSON] , яка була в приватній власності [PERSON] , була узаконена згідно українського законодавства. Суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі ст.ст.8, 55 Конституції України, ст.ст. 4, 5, 15, 16, 319, 386, 391 ЦК України,

Outcome: dismissed