Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 08 липня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача борг за розпискою в сумі 637 568,12 грн., відсотки за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 66 944,64 грн. та 3% річних від простроченої суми за три з половиною роки прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 66 944,64 грн., а також сплачений судовий збір в розмірі 6 890 грн. та інші судові витрати в розмірі 75 грн. У подальшому, позивач уточнив розмір позовних вимог зазначивши, що у зв`язку зі зміною Національним Банком України офіційного курсу гривні до іноземної валюти - чеської крони з 102,09 грн. за 100 крон станом на 05.07.2016 р. (день уточнення позовних вимог) до 11,3413 за 100 крон на час розгляду справи в судовому засіданні змінився розмір ціни позову з 704 512,76 грн. до 775 840,84 грн. Відповідно збільшився і розмір 3% річних від простроченої суми заборгованості, що складає 625 000 чеських крон х 111, 3413 = 695 883,13 грн. (сума позики) х 3% річних за користування чужими грошовими засобами за весь час прострочення, що становить 73067,71 грн. та витрати на сплату судового збору в розмірі 6 890 грн. Таким чином уточнена сума ціни позову складає: 695 883,13грн. + 73067,71 грн. + 6890 грн. = 775 840,84 грн., яку просить задоволити в повному обсязі. Аргументи учасників. Обґрунтовуючи позовні вимоги покликається на те, що 23.10.2012 відповідач [PERSON] позичив у нього та отримав на руки згідно даної ним розписки в борг 625 000 чеських крон, і зобов`язався повернути вищевказані кошти позивачу не пізніше ніж до 01.02.2013 року. У вказаний строк відповідач борг не повернув. На прохання позивача про сплату боргу, відповідач звернувся із зустрічним проханням продовжити строк повернення боргу на певний час, на що позивач погодився. У подальшому, відповідач знову звернувся з проханням продовжити строк повернення боргу ще на один рік. 23.05.2016 сплив останній погоджений термін сплати боргу. На прохання позивача виконати взяті на себе зобов`язання та повернути борг, відповідач повідомив позивача, що він борг не буде повертати, оскільки в нього немає коштів. Відтак, просить позов задовольнити та стягнути з відповідача вказану суму у судовому порядку. Позивач просить суд поновити строк позовної давності у даній справі, враховуючи те, що весь цей період відповідач вводив в оману позивача щодо повернення боргу, просячи його декілька разів відтермінувати дату повернення боргу та те, що з 23 травня сплив пільговий період, наданий позивачем відповідачеві для сплати боргу, а на вимогу повернути борг усно повідомив позивачу, що не збирається повертати борг. Представник відповідача подав заперечення на позовну заяву, у якому вказав на необґрунтованість позовних вимог та пропуск позивачем строку позовної давності. Зазначив, що строк повернення суми у розмірі 625 000 чеських крон - не пізніше, ніж до 01.02.2013 року. Таким чином, вже 02.02.2013 року позивач довідався про те, що борг у зазначеному вище розмірі не сплачений відповідачем. Відтак, відповідно до ст. ст. 253, 257 ЦК України, перебіг строку позовної давності починається з 02.02.2013 року, а отже позивач повинен був звернутися до суду із даними позовними вимогами до відповідача не пізніше 02.02.2016 року. Натомість позивачем не надано жодного належного доказу про причини пропуску строку позовної давності. За твердженням останнього, були усні домовленості з відповідачем про продовження строку виконання зобов`язання. Проте, представник відповідача зазначає, що це суперечить правовій природі договору позики. Такий строк встановлений лише розпискою, наданою позивачем 01.02.2013. Жодного іншого терміну не зафіксовано договором та/або додатком до нього. Представником відповідача - [PERSON] подано заяву суду про застосування строків позовної давності Окрім цього, зазначив, що дана справа містить іноземний елемент, а тому, відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право», повинно бути враховане право Чеської Республіки. Відтак, відповідно до копії розписки, вона укладена між позивачем та відповідачем на території Чеської Республіки, чеською мовою. Позивач проживає також на території Чеської Республіки станом на сьогоднішній день. Таким чином, у цій справі є два іноземні елементи, [PERSON] , який проживає за межами України за адресою: [ADDRESS] та розписка, як юридичний факт, що мав місце на території Чеської Республіки, оскільки згідно зі ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зважаючи на той факт, що в своїй позовній заяві позивач покликається на право України як на підставу для стягнення суми у розмірі 625 000 чеських крон, а відповідач чітко заперечує проти такої позиції, так як договір позики був укладений на території Чеської Республіки, то у цій справі необхідно застосовувати саме матеріальне право Чеської Республіки щодо форми договору позики, способу його укладення та підстав для визнання його недійсним. Також зазначає, що позивачем додано до справи копію розписки та засвідчена нотаріальна копія з розписки від 23.10.2012. На перекладі розписки, доданому до справи, вказано «Копія». Вбачається, що юрист Ярослава Мала - нотаріус м. Мост засвідчила підпис відповідача, проте не відомо, чи переклад зроблено з оригіналу документа, чи з копії, який може бути змінений позивачем без відома відповідача. Отже, на думку представника відповідача, відсутність оригіналу розписки із відповідним засвідченим у встановленому порядку перекладом свідчить про те, що відсутні правові підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Просить відмовити у задоволенні позову повністю. Позивачем подано на адресу суду відзив на заперечення представника відповідача, у яких останній вказав, що ознайомившись із нормами Закону України «Про міжнародне приватне право», можна дійти висновку, що метою даного заперечення є умисне затягування розгляду справи, заведення суду в оману та бажання привласнити грошові кошти, які [PERSON] виманив у позивача, як фізична особа для власних потреб. Позивач звертає увагу на те, що [PERSON] не заперечує отримання ним від позивача грошових коштів і натомість всіляко зловживаючи законодавством намагається отриманні кошти привласнити, ухилитись від виконання взятих на себе зобов`язань та уникнути відповідальності за це. Відтак, позивач зазначає, що ним подано до суду нотаріально засвідчені показання двох свідків, [PERSON] та [PERSON] , про те, що відповідач двічі звертався до позивача із проханням продовжити йому термін повернення боргу. Оскільки відповідач, користуючись довірою позивача, виманив у нього грошові кошти і намагається їх привласнити, позивач просить позов задоволити повністю. Процесуальні дії по справі. Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 05 жовтня 2016 року направлено справу № 305/1164/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу для розгляду за територіальною підсудністю до Франківського районного суду міста Львова. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 червня 2017 року, постанову Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 16 липня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2021 року закрито підготовче судове засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, у якій він просить позовні вимоги задовольнити повністю. Представник відповідача подала заяву про розгляд справи за її та відповідача відсутності. В задоволенні позовних вимог просить відмовити. 25.01.2022 р. представником відповідача подано клопотання про забезпечененя витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50000грн. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 25.01.2022р. у задоволенні клопотання представника відповідача про забезпечення витрат на правничу допомогу відмовлено. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Позивачем до позовної заяви долучено копію розписки про отримання грошей на чеській мові. За змістом україномовного тексту розписки: «Я підтверджую цією розпискою,що сьогодні я позичив від: [PERSON] , персональний номер [NUMBER] , адреса місця проживання: [ADDRESS] , грошову суму: 625 000 чеських крон. Я зобов`язуюсь повернути вищенаведеній особі цю суму у власні руки не пізніше ніж до 01.02.2013 року. м. Мост, 23.10.2012 [PERSON] - підпис, персональний номер 700714/9996, вул. У Вєжових Дому 2946/5, 434 01 м. Мост». Згідно україномовного тексту вищевказаної розписки: «засвідчення - легалізація: порядковий номер в книзі засвідчень О 1521/2012. Засвідчую, що [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] , особа, якого була встановлена по дійсному офіційному посвідченню, власноручно підписав цей документ в моїй присутності. М.Мост, 23.10.2012 [PERSON] , вповноважена нотаріусом - Магістром Аленою Заградніковою». «Засвідчення: засвідчую, що ця копія, яка складається з 1 листа, дослівно відповідає документу, з якого вона була зроблена і який складається з 1 листа. Юрист Ярослава Мала - нотаріус м. Мост». Нотаріально завірена розписка від 23 жовтня 2012 року про отримання [PERSON] в борг від [PERSON] 625 000 чеських крон складена на території м. Мост Чеської Республіки. Позивач згідно вказаної розписки на день її складання проживав за адресою [ADDRESS] , а відповідач проживав за адресою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Мотиви, з яких виходить суд, та норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спірних правовідносин. Відповідно до статті 497 ЦПК України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Закон України "Про міжнародне приватне право" встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону). Визначення поняття "іноземний елемент" наведено у пункті 2 частини першої статті 1 Закону України "Про міжнародне приватне право", відповідно до якої іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: - хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; - об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; - юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави. За правилами статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України. Крім того, пунктом 5 статті 48 Договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах, ратифікованого Законом України N 2927-III від 10.01.2002 року, встановлено, що справи з вирішення спорів, що виникають з договірних відносин, є компетентним вирішувати орган юстиції тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання, перебування чи знаходження відповідач або знаходиться спірне нерухоме майно. З огляду на приписи пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про міжнародне приватне право", в даній справі наявний іноземний елемент, оскільки юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави. Відтак на спірні правовідносини поширюється Закон України "Про міжнародне приватне право". Відповідно до статті 32 Закону України "Про міжнародне приватне право" зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов`язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження. Разом із тим, пунктами 1, 2 статті 48 Договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах встановлено, що правовідносини, що виникають в результаті укладення договорів, регулюються законодавством, яке обирається за згодою їхніх учасників. Якщо учасники не змогли домовитися, ці відносини регулюються законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої було укладено договір, за винятком випадків, передбачених пунктом 3 цієї статті (вирішення спору стосовно нерухомого майна). Чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України (стаття 10 ЦК України). Встановлено, що договір позики за розпискою від 23 жовтня 2012 року про отримання [PERSON] в борг від [PERSON] 625 000 чеських крон укладено на території Чеської Республіки, однак у розписці сторони не узгодили законодавства, яким регулюються спірні правовідносини. Згідно з пунктом 16 частини першої статті 44 Закону України "Про міжнародне приватне право" у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, є позикодавець - за договором позики. Отже, у даній справі спірні відносини регулюються законодавством Чеської Республіки, на території якої було укладено договір. У своєму позові [PERSON] на правові норми Чеської Республіки не посилається. Судом в процесі підготовки до розгляду справи, у відповідності до ч. ч. 1,2 ст. 8 Закону України «Про міжнародне приватне право», з метою встановлення змісту норм права, які регулюють відносини щодо позики коштів в сумі 625 000 крон відповідно до боргової розписки, вчиненої на території м. Мост Чеської Республіки 23.10.2012, направлено запит до Міністерства юстиції України для звернення до Компетентних органів Чеської Республіки щодо встановлення змісту норм права, що регулюють відносини позики грошових коштів згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у Чеській Республіці. Суд просив надати та зазначити акти законодавства, що регулюють відносини щодо позики грошових коштів між фізичними особами, які діяли станом на 23.10.2012 рік та діють на даний час, зокрема, щодо форми укладення договору позики, в тому числі форми внесення змін щодо строків повернення позики, правові наслідки недотримання такої форми, докази, на які сторони мають право посилатися при усній домовленості щодо продовження строків повернення позичених коштів; також встановити зміст норм права щодо строку позовної давності до правовідносин, що виникають із договорів позики грошових коштів, яка оформлена борговою розпискою, а саме: початок перебігу строку позовної давності, переривання, сплив строку позовної давності, наслідки спливу строку позовної давності, поновлення строку позовної давності. Крім цього, у зв`язку з тим, що позивач вимагає стягнення 3-х відсотків річних від простроченої суми за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, суд просив зазначити та надати акти законодавства, що регулюють питання щодо відповідальності позичальника за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання щодо повернення грошових коштів за борговою розпискою, що передбачено законодавством Чеської Республіки. Натомість, отримані судом документи не містять повної інформації про норми права Чеської Республіки, якими регулюються відносини щодо позики, не містять юридичних висновків про застосування положень законодавства Чеської Республіки щодо позовної давності, а відтак не повністю висвітлюють питання позовної давності. Окрім цього, офіційного тексту норм матеріального права Чеської Республіки з засвідченим перекладом на українську мову суду не надано. При цьому, суд зауважує, що в ч. 3 ст. 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу. Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до приписів частини третьої статті 8 Закону України "Про міджнародне приватне право", частини п`ятою статті 12 ЦПК України при розгляді справи представникам сторін, які брали участь у справі, судом роз`яснено їх право подавати документи, що підтверджують зміст відповідних норм права іноземної держави, іншим чином сприяти суду у встановленні змісту цих норм. Однак сторони, представники сторін своїм правом не скористались, документів, що підтверджують зміст права Чеської Республіки, суду не подали. Згідно з ч. 4 ст. 8 Закону України «Про міжнародне приватне право», якщо зміст норм права іноземної держави в розумні строки не встановлений, незважаючи на вжиті згідно з цією статтею заходи, застосовується право України. Зважаючи на все вищевикладене, враховуючи строк, протягом якого зазначена цивільна справа знаходиться у провадженні суду, заходи, вжиті судом для встановлення змісту норм права Чеської Республіки, поведінку сторін, представників сторін, які не надали суду відповідних документів щодо встановлення змісту норм права Чеської Республіки, а також ту обставину, що зміст норм права Чеської Республіки, на підставі яких спір може бути вирішено, в розумні строки не встановлений, незважаючи на вжиті судом заходи, суд, на підставі ч. 4 ст. 8 Закону України «Про міжнародне приватне право», доходить висновку про застосування права України під час вирішенняі цієї справи. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Частиною 3 ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 18 вересня 2013 року №6-63цс13 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц. Як видно з копії розписки, 23 жовтня 2012 року відповідач [PERSON] отримав від позивача в борг 625 000 чеських крон та зобов`язався повернути борг до 01 лютого 2013 року. Факт складення розписки учасниками справи не оспорювався. Оцінюючи зміст зазначеної розписки, суд доходить висновку, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, відповідно до яких відповідач зобов`язався повернути позивачу борг в сумі 625 000 чеських крон до 01 лютого 2013 року. Таким чином, розписка від 23 жовтня 2012 року підтверджує факт укладення між сторонами договору позики та отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів із зобов`язанням повернути їх. Свої зобов`язання по поверненню позики відповідач не виконав, про що свідчить наявність у позивача боргового документа - оригіналу розписки [PERSON] від 23 жовтня 2012 року. Оригінал розписки позивач надавав суду для огляду в судовому засіданні (т.1 а.с.85). Оригінал боргової розписки повернуто позивачу судом 19.06.2017р., про що свідчить розписка представника позивача (т.1 а.с.114). Таким чином, оскільки відповідачем не заперечується факт надання розписки від 23 жовтня 2012 року та отримання в борг грошей, і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погашення боргу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими. Разом з тим, відповідач просить застосувати позовну давність до вимог позивача та відмовити у задоволенні позову, у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Як вбачається із змісту розписки від 23 жовтня 2012 року, відповідач зобов`язався повернути позику у строк до 01 лютого 2013 року. Отже, починаючи з 2 лютого 2013 року почався перебіг загального трьохрічного строку позовної давності, який закінчився 2 лютого 2016 року. З позовом до суду [PERSON] звернувся 08 липня 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Позивачем подано до суду письмові показання двох свідків, а саме: [PERSON] та [PERSON] . У своїх поясненнях свідки зазначають, що у лютому 2013 року у їх присутності [PERSON] звернувся до [PERSON] з проханням продовжити йому термін для повернення боргу в розмірі 625 000 чеських крон до травня 2015 року. Пізніше у травні, також у їх присутності, [PERSON] звернувся до [PERSON] з проханням продовжити йому термін повернення боргу ще на один рік. За цих підстав позивач просив поновити строк позовної давності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19, зазначила, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44). При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)). На переконання суду, показання свідків в частині продовження строку виконання відповідачем зобов`язань за договором позики, не є доказами поважності причин пропуску позивачем строку на звернення до суду. Частина 2 ст. 78 ЦПК України встановлює вимоги щодо достовірності доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Факт продовження строку виконання зобов`язання за договором позики, при цьому, не може бути доведений за допомогою пояснень сторони і показань свідка. Такі висновки суду повністю узгоджуються з висновками, викладеними Верховним Судом в постанові від 18 липня 2018 року по справі № 143/280/17. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Письмовий договір про продовження строку повернення боргу між сторонами не укладався. Відтак, оскільки позивачем та його представником не надано будь-яких достатніх та допустимих доказів, у суду відсутні підстави вважати, що строк виконання договору продовжено до травня 2016 року. Згідно з Висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №359/4206/19, викладеним у постанові від 06 жовтня 2021 року, вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності, необхідно враховувати, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наведені позивачем аргументи щодо пропуску позовної давності не пов`язані з дійсними труднощами для звернення з позовом про повернення коштів за розпискою і обставинами, які є об`єктивно непереборними, та, на думку суду, не можуть вважатись поважними за даних обставин. Таким чином, покликання позивача не можуть бути, з урахуванням положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України та ч. 2 ст. 78 ЦПК України, допустимим доказом на підтвердження поважності причин пропуску позивачем строків позовної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Отже, належних та допустимих доказів щодо продовження сторонами строків виконання зобов`язань позивач суду не надав, причини пропуску позивачем строку позовної давності є не поважними, а тому, беручи до уваги, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак заявлені поза межами строку позовної давності, про застосування якої зробив заяву відповідач, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з ч. 9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, суд вважає за можливе відшкодовувати за рахунок відповідача судовий збір понесений позивачем, у зв`язку зі зверненням до суду з даним позовом в розмірі 6980,00 грн. Судові витрати за послуги перекладу в розмірі 6380,00 грн. та на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000,00 грн., також слід залишити за відповідачем.

Outcome: approved