Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

Адвокат Мироненко К.Б., що діє в інтересах [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що позивачка [PERSON] є громадянкою Росії та громадянкою Канади, та вже багато років проживає в Канаді. У липні 2014 року [PERSON] познайомилась у соціальній мережі «Однокласники» із [PERSON] . Після особистого знайомства у вересні 2014 року в м. Оренбурзі між сторонами виникли романтичні відносини. [PERSON] та [PERSON] зустрічались ще декілька разів в 2015 році на території Росії та у 2016 році в м. Бровари Київської області, в подальшому спілкування відбувалось лише через мережу Інтернет. На переконання сторони позивача, протягом тривалого часу [PERSON] маніпулював [PERSON] , використовуючи її почуття до нього та обіцяючи, що вони зможуть побудувати спільне майбутнє у Канаді, регулярно звертався із проханням у наданні матеріальної допомоги. За період часу 2015-2020 років [PERSON] перераховувала [PERSON] грошові кошти у розмірі 31 900 (тридцять одна тисяча дев`ятсот) доларів США. Договір позики між сторонами не укладався, добровільно повернути грошові кошти [PERSON] відповідач відмовляється та ухиляється від будь-якого спілкування з позивачем. На момент подачі позову до суду за даними Національного банку України офіційний курс долара США = 26,32 грн, таким чином ціна позову, за підрахунком позивача, становить 839608 грн, а тому позивач просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 8396,08 гривень. Відповідач у поданому відзиві просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Категорично заперечує, що передані йому позивачем грошові кошти, є безпідставно набутим майном, адже він з позивачкою перебували в особистих відносинах, планували спільне майбутнє, та договору позики між ним та позивачкою не укладалось. Ухвалою судді від 11 листопада 2021 року у даній справі відкрито провадження та призначено судове засідання за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача адвокат Мироненко К.Б. позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві. В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник відповідача адвокат Хейніс О.Г. проти позову заперечував, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява та відзив на неї, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1). У ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Згідно приписів ст. 12, ч.ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивачем [PERSON] протягом 2015 - 2020 років на рахунок [PERSON] було перераховано грошові кошти на загальну суму 31 900 (тридцять одна тисяча дев`ятсот) доларів США, зокрема: протягом 2015 року: 01.04.2015 - 1700 доларів США; 16.04.2015 - 250 доларів США; 01.06.2015 - 50 доларів США; 18.06.2015 - 150 доларів США; 02.07.2015 - 250 доларів США; 21.10.2015 - 210 доларів США; 21.10.2015 - 210 доларів США; протягом 2016 року: 08.12.2016- 250 доларів США; 18.02.2016 - 50 доларів США; 20.09.2016 - 300 доларів США; 26.10.2616-300 доларів США; 16.11.2016 - 350 доларів США; 19.11.2016 - 3000 доларів США; 22.11.2016 - 2000 доларів США; 23.11.2016 - 300 доларів США; протягом 2017 року: 04.07.2017 - 100 доларів США; 06.07.2017 - 400 доларів США; 05.09.2017 - 150 доларів США; 17.11.2017 - 1000 доларів США; протягом 2018 року: 12.01.2018 - 700 доларів США; 07.02.2018 - 9000 доларів США; 15.02.2018 - 2000 доларів США; 16.03.2018 - 350 доларів США; 14.06.2018 - 2000 доларів США; 07.07.2018 - 350 доларів США; 10.12.2018 - 390 доларів США протягом 2019 року: 14.02.2019 - 1000 доларів США; 22.11.2019 - 4500 доларів США; 27.11.2019 - 500 доларів США; протягом 2020 року: 02.04.2020 - 300 доларів США. Обставини перерахування коштів підтверджуються банківськими виписками, листом компанії Meest Corporation Inc, яка спеціалізується на міжнародних грошових переказах, а також їх перекладом з англійської на українську мову, достовірність якого посвідчена нотаріально (а.с. 21-58). Позивач стверджує, що вказані кошти відповідач позичав у [PERSON] для влаштування його переїзду до Канади (мовні курси, складання іспитів на знання англійської мови, оформлення візових документів тощо), які обіцяв повернути у повному обсязі, коли переїде до Канади та влаштується на роботу. 30 вересня 2021 року представник [PERSON] - адвокат Мироненко К.Б. надіслала [PERSON] письмову вимогу про повернення позичених коштів у розмірі 31900 доларів США в семиденний строк з дня отримання вимоги на три відомі [PERSON] адреси можливого проживання/перебування Відповідача (а.с. 10-16). В позасудовому порядку кошти Відповідачем не повернуті, письмова вимога Позивача залишилась без жодної письмової відповіді. Так, загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 17.04.2019 року по справі № 759/1206/17, та постанові від 14.04.2020 року у справі №495/2442/16-ц. У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Стороною відповідача на спростування позовних вимог і підтвердження правомірності набуття ним спірних коштів не надано жодних належних та допустимих доказів, його доводи щодо правомірності набуття цих коштів ґрунтуються лише на припущеннях, а тому не можуть бути взяті до уваги судом. Натомість, в розумінні вищенаведених положень законодавства, кошти, набуті відповідачем, з яким позивач не пов`язана договірними правовідносинами щодо такого майна, є безпідставно набутим майном, яке він зобов`язаний повернути останній. Вирішуючи питання про стягнення з Відповідача на користь Позивача грошових коштів в сумі 31900 (тридцять одна тисяча дев`ятсот) доларів США, суд керувався позицією Великої Палати Верховного Суду України від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, згідно якої у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. А тому суд вважає за необхідне визначити стягнення з [PERSON] суми саме в іноземній валюті. На підставі викладеного та

Outcome: approved