Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

Представник позивачки звернувся до суду з даним позовом в якому зазначив, що в період з січня 2013 року по травень 2019 року позивачка проживала однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу. Вони вели спільне господарство в квартирі [ADDRESS] , яку придбали за спільні кошти, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина за законом на належне йому майно, а саме вказану квартиру, гараж, нежитлове приміщення та 21/3 частки у спільному майні обслуговуючого кооперативу «Добротна оселя». Зазначає, що вказане нерухоме майно [PERSON] придбав за час перебування в незареєстрованому шлюбі із позивакою за рахунок коштів їхнього спільного бюджету та власних коштів позивачки. Представник позивачки зазначає, що позивачка продала квартиру, мала доходи від заробітної плати, а також отримувала фінансову допомогу від родичів. Зазначає, що крім вказаного нерухомого майна за час спільного проживання [PERSON] та позивачка спільно придбали меблі в квартиру та будівельні матеріали. Так, у 2014 році у приватного підприємця [PERSON] вони придбали електро-технічну та кабельно-провідникову продукцію на загальну суму 35 800 грн, у магазині « [INFO] » - вхідні двері вартістю 4 500 грн, кухонні меблі вартістю 8 900 грн, у приватного підприємця [PERSON] придбали ліжко, стільці кутовий диван, всього на загальну суму 24 181 грн. Зазначає, що позивачка може бути спадкоємцем четвертої черги за законом на спадщину після смерті [PERSON] , однак, для звернення із заявою до нотаріуса її необхідно встановити факт спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем. Вказує, що даний факт можуть підтвердити свідки, наявність спільних фотографій з сімейного альбому, на яких вони зображені під час відпочинку та святкування. Тому просить встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визначити частки у спільній сумісній власності на нерухоме майно, та визнати за нею право власності на частку у вказаному майні. В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Лейб`юк позовну заяву з вказаних підстав підтримали. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Волошанська щодо позову заперечили з підстав вказаних у відзиві на позовну заяву. Так у відзиві відповідач не погодився із твердженням позивачки, що вони з [PERSON] спільно проживали однією сім`єю в період з січня 2013 року до 11 травня 2019 року та спільно придбали вказане у позовній заяві майно, оскільки це не відповідає дійсності. Зазначає, що рішенням суду від 13 червня 2013 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Однак, після розірвання шлюбу та до листопада 2014 року [PERSON] проживав в будинку [ADDRESS] , який належав на праві власності його бабусі, де також проживала його мати [PERSON] . За вказаною адресою було зареєстровано місце проживання [PERSON] в період з 26 вересня 2005 року по 26 жовтня 2016 року. Згідно із договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Галян за реєстрованого за № 1142 [PERSON] придбав нежитлові приміщення продовольчого ринку площею 182,8 кв. м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Згідно із пунктом 3.9 вказаного договору покупець підтвердив, що кошти на придбання вказаного приміщення є його особистими, оскільки в шлюбі він не перебуває та не проживає однією сім`єю з іншою особою та придбане майно набуває статусу його особистої власності. Вважає, що вказані факти спростовують доводи позивачки, про те, що вона проживала спільно однією сім`єю з [PERSON] з січня 2013 року, та що спірне майно куплене за спільні кошти. Вказує, що придбавши дане нежитлове приміщення [PERSON] вирішив переобладнати частину його у квартиру. Отримавши дозвільні документи на реконструкцію розпочав будівельні роботи, які завершив в листопаді 2014 року, продовжуючи в цей час проживати в будинку [ADDRESS] . Вказане підтверджується рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 23 вересня 2014 року № 200 «Про розгляд заяв з питань присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомості та внесення змін у пункт 1 рішення виконкому від 29 липня 2014 року №153», де вказано, що [PERSON] житель [ADDRESS] . Зазначає, що всі будівельні роботи, які проводилися під час переобладнання квартири здійснювалися за особисті кошти [PERSON] , що підтверджується накладними, виданими на його ім`я та можуть підтвердити працівники, які виконували роботи. Після завершення реконструкції у листопаді 2014 року [PERSON] вселився у спірну квартиру та проживав там сам. 27 грудня 2014 року державний реєстратор видав [PERSON] свідоцтво про право власності, на квартиру. У 2014 року [PERSON] вступив у члени обслуговуючого кооперативу «Заможність» і 08 травня 2014 року в повному об`ємі сплатив пайові внески та отримав в натурі гараж № [NUMBER] загальною площею 21,2 кв.м, в багатоквартирному будинку по [ADDRESS] . Вказує, що гараж також куплений батьком за особисті кошти, ще в період коли він проживав за адресою [ADDRESS] . Вважає, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що у вказаний нею період вона проживала з [PERSON] однією сім`єю та купувала нерухоме майно за спільні кошти, що вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет та була пов`язана спільним побутом і фактично виконувала права та обов`язки подружжя. У вказаний позивачкою період вона не могла проживати з [PERSON] з 2013 року за адресою [ADDRESS] , оскільки в той період це було нежитлове приміщення, непридатне для проживання. Зазначив, що позивачка не займалася похороном батька, це робив він з матір`ю [PERSON] , якій і видано свідоцтво про його смерть. Не погоджується із твердженням позивачки щодо спільної купівлі дверей та замовлення кухонних меблів у спірну квартиру, оскільки приватний підприємець магазину « [INFO] » після огляду дверей у спірній квартирі вказав, що вони не були придбані в його магазині, а підприємець, що виготовляв кухонні меблі вказав, що укладав угоду на їх виготовлення із [PERSON] і останній здійснював оплату. Щодо визнання права власності на частку [PERSON] та [PERSON] у майні обслуговуючого кооперативу «Добра оселя», то позивачкою не уточнено на яке саме майно вона претендує та з яких правових підстав. Щодо наміру позивачки звернутися до нотаріуса з метою оформлення права на спадщину після смерті [PERSON] відповідач зазначив, що він як син померлого є спадкоємцем першої черги за законом, прийняв спадщину, отже [PERSON] права на спадщину не отримала, тому і встановлення факту спільного проживання, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з метою спадкування не має для неї юридичного значення. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засіданні не з`явився з невідомих суду причин, заяви про розгляд справи в його відсутності не подав. Суд, заслухавши учасників справи, взявши до уваги обставини на які вони посилаються, як на підставу своїх доводів та заперечень дійшов наступних висновків. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Положеннями статті 315 ЦПК України передбачено встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, у тому числі і проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно. Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними. Статтею 60 СК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 30 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Галян зареєстрованого за № 1142 [PERSON] придбав нежитлові приміщення продовольчого ринку площею 182,8 кв. м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 108-113). [PERSON] на підставі розробленої дозвільної документації здійснено переобладнання частини вказаного нежитлового приміщення на квартиру. Рішенням Коломийської міської ради від 23 вересня 2014 року № 200 «Про розгляд заяв з питань присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомості та внесенням змін у пункт 1 рішення виконкому від 29 липня 2014 року № 153 вказаній квартирі присвоєно № 108 а (а.с. 114). 27 грудня 2014 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] загальною площею 80,4 кв.м, житловою 29,4 кв.м, право власності [PERSON] на вказану квартиру підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 грудня 2014 року (а.с. 115, 116). У 2014 року [PERSON] вступив у члени обслуговуючого кооперативу «Заможність» і та сплативши пайові внески 08 травня 2014 року отримав в натурі гараж № [NUMBER] загальною площею 21,2 кв.м, в багатоквартирному будинку по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою голови кооперативу, копією свідоцтва про право власності та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 119-121). [INFO] в м. Коломия помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 13 травня 2019 року серія [NUMBER] (а.с. 64). Після його смерті відкрилася спадщина за законом. З матеріалів копії спадкової справи видно, що із заявами про прийняття спадщини після смерті останнього звернулися [PERSON] син померлого, [PERSON] матір померлого, яка від своєї частки відмовилася на користь [PERSON] , та колишня дружина померлого [PERSON] щодо придбаного в шлюбі транспортного засобу марки AUDI Q7 (а.с. 144-146). Також із заявою про видачі свідоцтва про право на спадщину звернулася [PERSON] , яка вказала що померлий приходиться їй громадянським чоловіком, тому вона відповідно до ст. 1264 ЦК України є спадкоємцем на його майно (а.с. 150). Листом Державного нотаріуса Коломийської міської державної нотаріальної контори Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Мануляк І.В., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , та роз`яснено, що вона не подала доказів про те, що проживала із померлим не менше п"яти років до часу відкриття спадщини, а також роз`яснено, що із заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON] , який є спадкоємцем першої черги за законом, тому спадкоємці четвертої черги не мають права на спадкування (а.с. 89). Щодо доводів позивачки та її представника про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем з січня 2013 року по 11 травня 2019 року суд вважає наступне. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Однак, докази не можуть грунтуватися на припущеннях. Згідно практики Верховного Суду викладеної в постановах від 17 грудня 2019 року в справі № 554/8792/1., від 28 жовтня 2020 року в справі № 280/705/17, від 12 грудня 2019 року в справі № 686/11866/18, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц, від 02 жовтня 2019 року в справі № 497/644/16-ц,від 22 липня 2020 року в справі № 522/19903/16-ц, від 03 липня 2019 року в справі N 554/8023/15-ц належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інші докази, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт та інше. Оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням суду від 13 червня 2013 року, яке вступило в законну силу 24 червня 2013 року, то встановлення факту проживання однією сім`єю до 24 червня 2013 року суперечить вимогам ст. 74 СК України, оскільки режим даної норми поширюється на відносини жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Постановою Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року в справі № 280/705/17 визначено, що взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини». Слід зазначити, що пояснення [PERSON] в судовому засіданні були суперечливими і не відповідали здобутим доказам. Спершу вона пояснила суду, що проживала з [PERSON] з січня 2011 року, пізніше уточнила дату, вказавши, що з початку липня 2013 року, а в перших числах липня 2013 року вселилася з ним в спірну квартиру, де вони жили і проводили ремонтні роботи, в той час як свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що до листопада 2014 року в спірному нежитловому приміщенні ніхто не проживав, воно було непридатним для проживання, у зв`язку із відсутністю необхідних комунікацій. Допитані в судовому засіданні за клопотанням позивачки свідки дали наступні показання. Так свідок [PERSON] пояснила, що позивачка проживала з [PERSON] з 2011 року в квартирі [PERSON] на бульварі Л. Українки, а в 2013 році переїхали в квартиру біля вокзалу, в квартирі вона не була. Свідок [PERSON] пояснив, що бачив [PERSON] на бульварі Л.Українки і рано і ввечері, разом з позивачкою. Свідок [PERSON] пояснила, що познайомилася з [PERSON] і [PERSON] в 2011 році, часто проводили разом дозвілля, виїжджали на спільний відпочинок на природі, спочатку жили на бульварі Л.Українки, а потім з 2015 року біля магазину «Єврошоп». Хто купив квартиру не занає, зі слів [PERSON] і [PERSON] зрозуміла, що ремонт робили разом. Свідок [PERSON] пояснив, що є вітчимом позивачки, яка проживала з [PERSON] з 2013 року, часто приходили до нього в гості. Свідок [PERSON] пояснив, що знав [PERSON] і [PERSON] з 2016 року, допомагав сину [PERSON] з навчанням англійської мови, зустрічався з [PERSON] на вулиці. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] розповідав йому, що одружився в 2011 році з [PERSON] , в 2013 році розповів, що купив квартиру, за які кошти купив квартиру свідку невідомо, [PERSON] в нежитловому приміщенні проводила заняття спортом, була як господиня. Свідки подружжя [PERSON] пояснили що [PERSON] разом з [PERSON] неодноразово приїжджали до них в гості в с. Королівка. Даючи оцінку даним показанням суд зазаначає що ними не встановлено конкретних обставин, які б свідчили про існування між сторонами фактичних шлюбних відносин та ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї. Також у них наявні явні невідповідності щодо певних подій і дат. Самі по собі факти спільного відпочинку сторін, святкування свят, поїздки до батьків позивачки не утворюють склад сімейних правовідносин, в розумінні положень статті 74 СК України, а тому не доводять обгрунтованості позовних вимог. Оскільки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат на утримання житла та іншого майна, його ремонт, а також придбання майна в інтересах сім`ї в період з липня 2013 року по 11 травня 2019 року та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду, усталені відносини, які притаманні подружжю. Надані позивачем фотографії є неналежними та недопустимими доказами на підтвердження наявності між сторонами у справі спільного побуту, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо. Також, як вбачається із копії долученого до матеріалів справи свідоцтва про поховання [PERSON] , яке видане [PERSON] , встановлено, що саме остання займалася похованням , що також свідчить про відсутність усталених відносин між [PERSON] померлим, які притаманні подружжю (а.с. 105). Для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. У постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц вказано, що вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Як вбачається з п. 3.9 договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення [PERSON] , як покупець ствердив, він в шлюбі не перебуває та не проживає однією сім`єю з іншою особою (а.с. 109). В судовому засіданні встановлено, що придбавши 30 липня 2013 року вказане нежитлове приміщення, [PERSON] отримав дозвільні документи на його реконструкцію і переобладнав частину даного приміщення в квартиру. Так, 20 травня 2014 року [PERSON] була видана декларація про початок виконання будівельних робіт, в якій вказана адреса його проживання - [ADDRESS] ( а.с. 112). Така ж адреса [PERSON] зазначена в п. 2 рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради за № 200 від 23 вересня 2014 року «Про розгляд заяв з питань присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомості та внесення змін (а.с 119). Той факт, що в період придбання спірного майна [PERSON] проживав за вказаною адресою підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Твердження представника позивачки, що спірне майно придбане за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Так, в п. 3.9 згаданого договору купівлі-продажу нежитлового приміщення зазначено, що покупець стверджує, що кошти на придбання нежилого приміщення (нежитлові приміщення продовольчого ринку) є його особистими, так як він в шлюбі не перебуває та не проживає однією сім1'ю з іншою особою та придбане нежиле приміщення (нежитлові приміщення продовольчого ринку) набуває статусу його особистої власності. Договір купівлі-продажу ніким не оспорюється і є чинним. Крім того, факт придбання спірного нежитлового приміщення особисто [PERSON] підтвердили в судовому засіданні свідки. Так, свідки [PERSON] , [PERSON] пояснили, що [PERSON] розповідав, що придбав собі квартиру і робить в ній ремонт. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснили, що [PERSON] в 2013 році повідомив, що купив особисто нежитлове приміщення і просив допомоги в проведенні його реконструкції. Пояснення [PERSON] в судовому засіданні, що вона надавала 15 000 доларів США, які на придбання вказаного нерухомого майна, які їй позичив її вітчим [PERSON] і пояснення вказаного свідка, що він позичив доньці такі кошти спростовуються п. 3.9 вказаного договору купівлі-продажу. Крім того, оскільки згідно вимог ст. 1047 ЦК України договір позики на суму 15 000 доларів США має бути укладений в письмовій формі, тому рішення суду на може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження його укладення. Крім того, вказані пояснення [PERSON] та свідка [PERSON] суперечать поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , які пояснили джерело набуття коштів, за які це майно було набуте, а саме, що [PERSON] позичив гроші забудовнику будинку, який в рахунок повернення боргу розрахувався з ним вказаною квартирою. Щодо проведеної реконструкції нежитлового будинку та проведення ремонтних робіт у спірній квартирі в судовому засіданні встановлено наступне. Свідок [PERSON] , який був майстром на будові під час проведення реконструкції, вказав, що [PERSON] особисто здійснював роботи купував всі будівельні матеріали, проживав тоді в літній кухні за адресою: [ADDRESS] , куди свідок у вказаний період приходив до нього в гості. Проживати в спірному приміщенні під час ремонту було неможливо, там не були заведені і підключені водопостачання, водовідведення. Вказав, що [PERSON] побачив в квартирі вже після закінчення ремонту. Аналогічні пояснення суду дав і свідок [PERSON] , який додав, що на прохання [PERSON] купляв і привозив будівельні матеріали. Свідок [PERSON] додав, що на будові був прорабом, привозив майстрів, давав поради [PERSON] щодо проекту, придбання будматеріалів, оздоблення. Той факт, що будівельні матеріали були придбані за особисті кошти [PERSON] стверджується накладними на придбання будівельних матеріалів виданими на його ім`я (а.с. 126-133). Щодо спірного гаража, то в судовому засіданні встановлено та підтверджено показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що він придбаний [PERSON] за його особисті кошти в травні 2014 року, тобто в період коли він проживав в [ADDRESS] . Суд критично оцінює надані позивачем докази на підтвердження факту придбання [PERSON] спільно з [PERSON] майна, зокрема дверей (накладна № 128 від 06 жовтня 2014 року видана салоном дверей) (а.с. 28), оскільки, в матеріалах справи наявні письмові пояснення власника магазину « [INFO] » [PERSON] де він спростував надану позивачем накладну № 128 від 06.10.2014 року в підтвердження придбання дверей в спірну квартиру вказавши, що [PERSON] в його магазині дверей не купляла, а оглядом дверей спірної квартири встановив, що ці двері в його магазині не замовлялися і виготовлені вони іншим виробником (а.с. 122). Поясненням приватного підприємця [PERSON] та угодою за № 00406 від 16 квітня 2014 року спростовується надана позивачем видаткова накладна № 217 від 21.11.2013 року в підтвердження придбання кухонних меблів в спірну квартиру (а.с. 123, 124). Із довідок підприємців [PERSON] та [PERSON] , долучені позивачем до матеріалів справи видно, що вони були ними написані зі слів [PERSON] , будь-які підтверджуючі документи про придбання товарів відсутні (а.с. 214, 215). Щодо позовної вимоги про те, що розмір частки [PERSON] в майні обслуговуючого кооперативу «Добротна оселя» становить Ѕ від 1/3 частки [PERSON] суд вважає наступне. Так, Обслуговуючий кооператив «Добротна оселя» (с. Підгайчики, вул. Соборна 19б, ЄДРПОУ 39849451) був створений за рішенням загальних зборів засновників від 15.06.2015 року і згідно п. 1.2 Статуту, затвердженого 05 грудня 2016 року, [PERSON] був співзасновником цього кооперативу. Згідно ст. 2 ЗУ «Про кооперацію» обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності; пай - майновий поворотний внесок члена (асоційованого члена) кооперативу у створення та розвиток кооперативу, який здійснюється шляхом передачі кооперативу майна, в тому числі грошей, майнових прав, а також земельної ділянки; вступний внесок - грошовий чи інший майновий неповоротний внесок, який зобов`язана сплатити особа у разі вступу до кооперативної організації. Відповідно до ст. 19 згаданого Закону джерелами формування майна кооперативу є: вступні, членські та цільові внески його членів, паї та додаткові паї; майно, добровільно передане кооперативу його членами; кошти, що надходять від провадження господарської діяльності; кошти, що надходять від створених кооперативом підприємств, установ, організацій; грошові та майнові пожертвування, благодійні внески, гранти, безоплатна технічна допомога юридичних і фізичних осіб, у тому числі іноземних; інші надходження, не заборонені законодавством. Кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом. Позиція Верховного Суду в подібних правовідносинах викладена у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 638/19826/15-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 642/2179/17, від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/6236/16-ц наступна - якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги на половину отриманого доходу від діяльності підприємства». Однак, позивачем не надано жодних доказів, коли і яке майно вніс [PERSON] , як внесок до кооперативу, його вартість та з яких правових підстав [PERSON] претендує на 1/6 частину майна вказаного кооперативу. Частиною другою ст. 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тому зважаючи на викладене доводи позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні не підтверджені належними та допустимими доказами, позовні вимоги суд вважає безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі наведеного та ст.ст. 315, 316, 357, 364, 367, 368, 1047 ЦК України, ст.ст. 3, 60, 70, 74 СК України, ст. 2 Закону України «Про кооперацію»,

Outcome: dismissed