Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] у грудні 2018 року звернувся до суду з позовом до ПАТ «Універсал Банк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З., про визнання недійсним частину договору іпотеки, а саме його пункту 5, що стосується застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Позов мотивовано тим, що 29 лютого 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та ним ( [PERSON] ) був укладений кредитний договір, згідно із яким він як позичальник отримав кредит у сумі 120 000,00 доларів строком до 10 лютого 2033 року зі сплатою за користування кредитом 35,85 % річних. У цей же день між ПАТ «Універсал Банк» та ним також було укладено договір іпотеки, згідно із яким він передав в іпотеку належне йому нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Позивач вказує, що можливість звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачена умовами договору іпотеки, може вплинути на його права та інтереси як позичальника та іпотедодавця іпотечного майна. Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя є окремим від іпотечного договором, а тому на його укладення потрібна згода, яку він не надавав. Позивач просить визнати недійсними положення пункту 5 договору іпотеки, які стосуються позасудового врегулювання через застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Вважає, що відповідно до чинного законодавства застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинні відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом ІІ книги П`ятої ЦК України, проте застереження, яке міститься у пункті 5 договору іпотеки від 29 лютого 2008 року, не містить таких умов, що є підставою для визнання недійсним такого пункту договору, адже у ньому немає обов`язкових умов для сторін згідно ст.ст. 628, 626, 638 ЦК України, воно не погоджено сторонами (відсутній як його підпис іпотекодавця, так й строни іпотекодержателя, адже договір є двостороннім, оскільки згідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами, а він такий договір (положення про застереження щодо задоволення вимог іпотекодержателя) не підписував окремо від договору іпотеки, що й сталдо підставою зверення до суду з цим позовом. В судове засіданні позивач, його представник не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце його проведення - рекомендованим листом з повідомленням про вручення (а.с. 125), розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Представник позивача адвокат Курило В.Г., діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 02 серпня 2021 року, звернулася до суду із заявою про розгляд справи за відсутності позивача з підтриманням позовних вимог з тих же підстав, просила їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Таран В.А., діючий на підставі довіреності від 21.12.2021 року, позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та необґрунтованістю, вважаючи позов таким, що направлений на умисне невиконання позивачем цивільно-правових зобов`язань за кредитним договором. Доводи заперечення представник відповідача мотивував тим, що позиція позивача про те, що застереження має бути окремим від договору іпотеки договором, є хибною, оскільки законодавець чітко визначає порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, вказуючи на те, що це має бути або договір про задоволення вимог іпотекодаржателя, або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, посилаючись на аналогічну позицію, яка міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.04.2018 року у справі № 754/17290/15-ц. Вважає, що оспорюване позивачем застереження є невід`ємною частиною договору іпотеки, який є дійсним і відповідає всім вимогам чинного законодавства та посвідчений нотаріально. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватись, а створені обов`язки підлягають виконанню. Позивач власноручно підписав договір іпотеки, тобто про всі його умови, й, у тому числі, оскаржувані застереження, що підтверджується його підписом. Чинне законодавство не вимагає окремої письмової згоди на кожен окремий пункт договору, оскільки згода на укладення договору уцілому свідчить про волевиявлення позивача на укладення договору у відповідній редакції. Вищевказані норми закону свідчать про те, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки, та позивач, надавши згоду на передачу квартири в іпотеку, і погодившись із умовами такого договору іпотеки, тим самим погодився й на те, що на майно відповідно до законодавства може бути звернено стягнення, у тому числі, й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб. Застереження в іпотечному договорі прирівнюється до відповідного договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками, а тому доводи позивача про необхідність окремої згоди на включення до договору іпотеки відповідного іпотечного застереження, є безпідставними. Оспорюваний розділ (пункт) договору повністю відповідає положенням ст.ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку» і жодним чином їм не суперечить. Відтак, доводи позивача є безпідстававними та необґрунтованими. Окрім цього, звертає увагу на те, що позивачем було подано позов до суду про визнання недійсним кредитного договору, який за наслідками його розгляду рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 29.02.2019 року позивачу відмовлено у позові. Отже, подання позивачем цього позову свідчить про те, що такий позивач намагається уникнути відповідальності за невиконання умов кредитного договору та договору іпотеки. З-поміж іншого вказує, що відповідачем не розпочата процедура звернення стягнення на предмет іпотеки (реалізаціям оспорюваного п.5 договору іпотеки), а тому право позивача як іпотекодержателя жодним чином не порушено. Відповідачем надано відзив на позов від 11.11.2019 року у формі письмових пояснень (а.с. 37-40), доводи якого зводяться до зазначених аргументів, які представник відповідача пітримав в судовому засіданні. Позивачем [PERSON] відповідь на відзив відповідача на позов не надана. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на сайті судової влади (суду). Відзив на позов третьою особою не наданий. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам, третім особам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, третьої особи, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності позивача згідно поданої ним заяви про розгляд справи за його відсутності, та третьої особи, за погодженням сторін. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням (а.с. 119). Вислухавши пояснення відповідача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з урахуванням оскаржуваного п.5 договору іпотеки від 29.02.2008 року (а.с. 4), який є предметом судового розгляду цієї справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що 29 лютого 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, згідно із яким [PERSON] як позичальник отримав кредит у сумі 120 000,00 доларів строком до 10 лютого 2033 року зі сплатою за користування кредитом 35,85 % річних (а.с. 6 - 8). У цей же день між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] також було укладено договір іпотеки, згідно із яким [PERSON] передав в іпотеку належне йому нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] (а.с.4-5). Позивач вважає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі є окремим від іпотечного договором. Він не надавав окремої згоди на включення до договору іпотеки відповідного іпотечного застереження, що підтверджується відсутністю його підпису та банку на його погодження. Вказане застереження не відповідає загальним засадам про договір. Суд, надавши правову оцінку доводам позовної заяви, підставі оскарження п.5 договору іпотеки, приходить до висновку про необґрунтованість. Так, під час укладення договору іпотеки сторони погодили всі його умови, у тому числі пункт 5 договору - «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя». Оскаржені положення договору відповідають вимогам статті 203 ЦК України. Суд важає, що позивач, надавши згоду на передачу ВАТ «Універсал Банк» в іпотеку належного йому майна і право визначати самостійно умови такого забезпечення, тим самим погодився й на те, що на майно відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, в тому числі й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого у статтях 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як вбачається з пункту 5 договору іпотеки, укладеного 29 лютого 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та позивачем, під час його укладення нотаріус роз`яснив сторонам зміст статей 572-593, 600, 601 ЦК України та статей 3, 4, 8, 18, 20, 35, 36, 38, розділу V Закону України «Про іпотеку», статтю 4 «Державна реєстрація іпотеки», розділ V «Задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки» та інші законодавчі акти, які стосуються іпотеки. При цьому, враховуючи підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачені законодавством України, сторони погодили у пункті 5 договору іпотеки про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання (п.5.1). Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому Договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає олин із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: -Передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому Законуом України «Про іпотеку», -Право Іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Уразі настання обставин, визначених у п.4.1 цього Договороу, Іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом Іпотекодержателю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. В повідомлення зазначається який із способів задоволення вимог Іпотекодержателя, що передбачені Законом України «Про іпотеку», застосовуться Іпотекодержателем для задоволення своїх вимог (п.5.2). У разі настання передачі предмета іпотеки у власність Іпотекодержателя як способу задоволення вимог Іпотекодержателя, даний договір є правовою підставою для реєстрації правва власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки (п.5.3). У разі застосування права Іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотоки як спосіб задовлення вимог Іпотекодержателя, Іпотекодержатель реалізує норми Закону України «Про іпотеку» і повідомлення, про яке йдеться в п.5.2 вважаєься повідомленням Іпотекодержателю про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки (п.5.4). Тобто, відповідно до п. 5 «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в договорі. При цьому іпотекодержатель самостійно визначає один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначений у пункті 5 договору. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з положеннями частини третьої цієї статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, іпотечний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. При цьому позивач понад 10 років не звертався до банку із заявами щодо незгоди з умовами іпотечного договору чи його окремих пунктів (договір укладений 29.02.2008 року, до суду із цим позовом звернувся 26.12.2018 року). Крім того, надавши згоду на передачу в іпотеку належного йому майно і право відповідача (банка) визначати самостійно умови такого забезпечення, він тим самим погодився й на те, що на майно відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, в тому числі й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб. Чинне законодавство не вимагає окремої письмової згоди на кожен окремий пункт договору, оскільки згода на укладення договору уцілому свідчить про волевиявлення позивача на укладення договору у відповідній редакції. Вищевказані норми закону свідчать про те, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки, та позивач, надавши згоду на передачу квартири в іпотеку, і погодившись із умовами такого договору іпотеки, тим самим погодився й на те, що на майно відповідно до законодавства може бути звернено стягнення, у тому числі, й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб. Застереження в іпотечному договорі прирівнюється до відповідного договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками, а тому доводи позивача про необхідність окремої згоди на включення до договору іпотеки відповідного іпотечного застереження, є безпідставними. Оспорюваний розділ (пункт) договору повністю відповідає положенням ст.ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку» і жодним чином їм не суперечить. За таких обставин, суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними окремих пунктів (а саме положення пункту 5) іпотечного договору. Суд зазначає, що застереження в іпотечному договорі прирівнюється до відповідного договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками, а тому доводи позову про необхідність окремої згоди на включення до договору іпотеки відповідного іпотечного застереження є безпідставними. Законодавець чітко визначає порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, вказуючи на те, що це має бути або договір про задоволення вимог іпотекодаржателя, або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, що узгоджується із правовою позицію, яка міститься у постанові Верховного Суду у складв колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.04.2018 року у справі № 754/17290/15-ц. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Сторони передбачили, що позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, що не суперечить статті 36 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки. Враховуючи наведене, за таких правових підстав, наданих позивачем доказів, а також доказів, наданих відповідачем на спростування позовних вимоги позивача, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.6 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) підлягають компенсації за рахунок держави, оскільки при зверненні до суду позивач звільнений від їх сплати. Позивач при зверненні до суду в частині вимог звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про захист прав споживачів», який підлягає компенсації за рахунок держави. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed