Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

АТ «Чернігівобленерго» звернулося до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просить: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за спожиту електроенергію у розмірі 10255,85 грн. та судовий збір в розмірі 2270,00 грн. Заявлені вимоги мотивують тим, що відокремлений підрозділ Чернігівські міські електричні мережі, що є структурним підрозділом АТ «Чернігівобленерго» постачає відповідачу електроенергію за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим на ім`я відповідача відкрито особовий рахунок № [NUMBER] та укладено договір про користування електричною енергією від 31.08.2005 року. Споживач зобов`язаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та Правил. Всупереч Договору та нормам чинного законодавства споживачем в період з вересня 2016 року і по 31.12.2018 року включно не сплачуються рахунки за спожиту електроенергію, заборгованість становить 10255, 85 грн. Протокольною ухвалою суду від 18.08.2021 року до участі у справі за клопотанням позивача залучено співвідповідача [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 13.09.2021 року прийнято відмову позивача від позову в частині вимог до [PERSON] провадження в частині позовних вимог до [PERSON] закрито. 28.09.2021 року заочним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова позовні вимоги АТ «Чернігівобленерго» до [PERSON] задоволено в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 30.12.2021 року заочне рішення суду від 28.09.2021 року скасовано і справу призначено до розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив суд позов задовольнити. Відповідач надав відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що проти задоволення позову заперечує в повному обсязі і просить суд застосувати строки позовної давності. В судовому засіданні відповідач та її представник в задоволенні позову просили відмовити. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відносини щодо постачання електричної енергії регулюються нормами діючого законодавства України, зокрема, Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою КМУ №1357 від 26.07.1999 (далі - ПКЕЕН), та діяли до набрання чинності Правилами роздрібного ринку електричної енергії, що затверджені постановою НКРЕ КП від 14.03.2018 №312 (далі - ПРРЕЕ), які набрали чинності з 11 червня 2018 року. Згідно ст. 319, 322 Цивільного кодексу України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач зобов`язаний сплачувати за спожиту електроенергію щомісячно, що підтверджено укладеним між сторонами договором про користування електричною енергією, тобто між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання зобов`язань по оплаті за спожиту електроенергію, що регулюються ст. 714 ЦК України. Відповідно до п.п. 19, 20, 21 Правил користування електричною енергією, розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. Знімання показань приладів обліку провадиться споживачем щомісяця. Енергопостачальник має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачем. Іншими словами, кількість спожитої енергії має щомісяця визначатися самостійно боржником за фактичними показаннями приладу обліку електроенергії. Згідно з п. 48 Правил користування електричною енергією, споживач несе відповідальність за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію. А пунктом 42 даних Правил передбачено, що споживач електричної енергії зобов`язаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст.615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно положень ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Судом встановлено, що 31.08.2005 року між [PERSON] та ВАТ ЕК «Чернігівобленерго» було укладено договір про користування електричною енергією (а.с.116-117) за адресою [ADDRESS] особовий рахунок № [NUMBER] . Згідно наданої обігової відомості по особовому рахунку 1241/674А, відповідач з вересня 2016 року оплату за надані послуги не проводить, тому за період з 01.09.2016 року по 01.12.2016 року утворилась заборгованість в сумі 10255,85 грн. З 01.01.2017 року постачання електроенергії припинено. Відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 Цивільного кодексу України). За загальним правилом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Як вбачається з матеріалів справи позивачу стало відомо про порушення своїх прав як надавача послуг ще у 2016 році, а з позовом звернувся в квітні 2021 року, тобто майже через 5 років. Позивач зазначає, що в нього були поважні причини пропуску строку позовної давності, оскільки за вказаної адресою є інші споживачі і весь час заборгованість рахувалась за [PERSON] , а не за [PERSON] . Суд не вважає вказані причини поважними щодо пропуску позивачем строку позовної давності щодо пред`явлення вимог до [PERSON] оскільки, відповідно до обігової відомості заборгованість рахується за особовим рахунком 1241/674А. Вказаний рахунок було присвоєно споживачу послуг саме [PERSON] згідно договору, укладеного між позивачем та [PERSON] 31.08.2005 року. Інших поважних причин пропуску позивачем не наведено. Отже, враховуючи вищевикладене, а також те, що під час розгляду справи відповідачем заявлено про сплив строку позовної давності, що вбачається з відзиву на позовну заяву, згідно якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову, а позивачем не доведено поважність причини пропуску строку звернення до суду з позовом, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed