Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

25.09.2020 року представник [PERSON] , адвокат Немерцалова Світлана Володимирівна звернулась до суду з позовом до Малого підприємства аудиторська фірма «Аудит-Гарант Миколаїв», [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Тетяни Миколаївни, про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, визнання права власності на квартиру та визнання договору купівлі-продажу недійсним, в якому просила перевести на [PERSON] права та обов`язки покупця за Договором купівлі-продажу від 18 січня 2018 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 24, укладеним між МПП АФ «Аудит-гарант Миколаїв» (Продавець) від імені якого діяла відповідачка [PERSON] та [PERSON] (Покупець) квартири [ADDRESS] , ціна продажу 34 200 (тридцять чотири тисячі двісті) гривень. Визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири номер [ADDRESS] , серія та номер: 360, виданий 11.07.2018 року, видавник: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М., укладений між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець). Витребувати квартиру [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON] . Стягнути з Відповідачів на користь позивача солідарно судові витрати. Свої вимоги Позивач мотивував тим, що [PERSON] належали 100% корпоративних прав у статутному капіталі Малого приватного підприємства аудиторської фірми «Аудит-Гарант Миколаїв» (код ЄДРПОУ 19298806). З 2013 року управлінням МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» - займалася ФОП [PERSON] , на підставі договору управління майна від 01 червня 2013 року укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] . Малому приватному підприємству аудиторська фірма «Аудит-Гарант Миколаїв», на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] . 29 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було узгоджено всі умови договору, за яким [PERSON] продав корпоративні права Малого приватного підприємства аудиторську фірму «Аудит-Гарант Миколаїв» (код ЄДРПОУ 19298806) [PERSON] за 37 000 гривень. Одночасно із укладанням 29 червня 2017 року Договору купівлі-продажу корпоративних прав між [PERSON] та [PERSON] було укладено Додаткову угоду від 29 червня 2017 року до зазначеного Договору, відповідно до якої: ціна продажу корпоративних прав на підприємство, визначена пунктом 2.1. Договору, за домовленістю між сторонами не враховує вартість нерухомого майна, яке обліковується на балансі підприємства (ціла двокімнатна квартира номер [ADDRESS] , договір купівлі-продажу 199/02.03.2007/ приватний нотаріус Руда О.М., витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.03.2007 року, номер : 19139 в книзі: 112 ММБТІ»; покупець зобов`язується в строк не пізніше 30 вересня 2017 року забезпечити продаж на користь Продавця нерухомого майна, визначеного пунктом 1 цієї додаткової угоди до Договору купівлі-продажу корпоративних прав, за залишковою вартістю цього майна; Покупець зобов`язується в строк не пізніше 31 липня 2017 року забезпечити нарахування та виплату дивідендів у сумі, порядку та на умовах, визначених спільним рішенням №2 від 27.06.2017 року власника МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» та управителя майна. У подальшому договір був перепідписаний 30.06.2017 року у присутності нотаріуса на його вимогу. Позивачем [PERSON] було виконано умови договору та передано корпоративні права. Відповідачкою [PERSON] було частково виконані умови Договору (у частині Додаткової угоди), а саме: 07.03.2018 року МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» було виплачено [PERSON] дивіденди у розмірі 850 000 грн. (вісімсот п`ятдесят тисяч гривень). Але, [PERSON] ухилилася від виконання договору в частині продажу на користь [PERSON] спірної квартири. Натомість МПП АФ «Аудит-гарант Миколаїв» від імені якого діяла [PERSON] , продало 18 січня 2018 року спірну квартиру [ADDRESS] , [PERSON] за 34 200 (тридцять чотири тисячі двісті) гривень. Після чого, [PERSON] (Продавець), 11 липня 2018 року продала спірну квартиру номер [ADDRESS] , [PERSON] (Покупець) за 48 474 (сорок вісім тисяч чотириста сімдесят чотири) гривні. Позивач вважає, що у нього виникло переважне право на укладення договору купівлі-продажу в силу договірних зобов`язань. А оскільки на момент відчуження квартири номер [ADDRESS] , 18.01.2018 року у [PERSON] вже існували зобов`язання щодо відчуження зазначеного майна на користь Позивача по справі та вона не мала права відчужувати зазначену квартиру іншій особі. Позивач вважає, що належним відновленням його порушеного права є переведення на Позивача прав та обов`язків покупця за Договором купівлі-продажу від 18 січня 2018 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 24, укладеним між МПП АФ «Аудит-гарант Миколаїв» (Продавець) від імені якого діяла [PERSON] та [PERSON] (Покупець) квартири [ADDRESS] , за 34 200 (тридцять чотири тисячі двісті) гривень. 23 вересня 2021 року на адресу суду від представника Позивача надійшла заява про долучення платіжного доручення до матеріалів справи, у якому Позивач просив долучити платіжне доручення №6481000328 від 23 вересня 2021 року до матеріалів справи як доказ внесення на депозитний рахунок Заводського районного суду м. Миколаєва грошових коштів у розмірі 34 200,00 (тридцять чотири тисячі двісті гривень). Представник Відповідача МПП АФ «Аудит-гарант Миколаїв» проти задоволення позовної заяви заперечував, надав відзив у якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Зазначав, що 30.06.2017 року власник Аудит-Гарант Миколаїв [PERSON] прийняв рішення власника №1 продати [PERSON] належні йому корпоративні права (100% частки в статутному капіталі) справжність підпису Позивача на зазначеному рішенні власника нотаріально завірена. На підставі вищевказаного рішення власника №1, 30.06.2017 року між Позивачем та [PERSON] було остаточно погоджено всі суттєві умови договору та відповідно 30.06.2017 року укладено договір купівлі - продажу корпоративних прав. Договір не містить в собі будь-яких зобов`язань [PERSON] щодо спірної квартири, будь-яких додаткових угод до нього не укладалось. Пунктом 4 Додаткової угоди від 29.06.2017 року визначено, що додаткова угода є невід`ємною частиною Договору купівлі-продажу корпоративних прав від 29.06.2017 року, а відтак така Додаткова угода ніяким чином не може стосуватись відносин, які виникли на підставі іншого Договору купівлі-продажу корпоративних прав від 30.06.2017 року. А 29.06.2017 року між тими самими сторонами було укладено інший договір. Якщо б [PERSON] та [PERSON] дійсно мали б намір реалізувати умови додаткової угоди щодо спірної квартири, то в такому випадку вони б зазначили про це в Договорі купівлі-продажу корпоративних прав від 30.06.2017 року. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів укладення та існування Договору купівлі-продажу корпоративних прав від 29.06.2017 року. Станом на 29.06.2017 року [PERSON] не була власником спірної квартири, та відповідно не мала права розпорядження нею. Переважне право купівлі товару може виникати з попереднього договору, оскільки відповідно до норм цивільного законодавства лише попередній договір встановлює зобов`язання сторін укласти договір в майбутньому. А оскільки додаткова угода не укладена у нотаріальній формі, то вона не створює для сторін жодних юридичних наслідків. [PERSON] та [PERSON] відзивів на позовну заяву не надали. [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Пояснила, що вона дійсно укладала з [PERSON] . Додаткову угоду від 29.06.2017 року на умовах, визначений у Додатковій угоді, але не мала наміру її виконувати. Крім того, наполягала на тому, що допис на Додатковій угоді 30.06.2017 року у її присутності не робився. Договір купівлі-продажу корпоративних прав від 29.06.2017 року не укладався, укладалася лише додаткова угода до нього та Договір купівлі-продажу корпоративних прав від 30.06.2017 року на умовах у ньому визначених. Надала суду для ознайомлення свій екземпляр Додаткової угоди від 29.06.2017 року. Позивач, відповідачка [PERSON] та третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Тетяна Миколаївна в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представники Позивача, Відповідач [PERSON] , її представник, представник Малого приватного підприємства аудиторської фірми «Аудит-Гарант Миколаїв» були присутні у судовому засіданні, свої вимоги та заперечення підтримали. Відповідачка [PERSON] та третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Тетяна Миколаївна у судове засідання не з`явилися, надали суду заяви, в яких просили справу слухати без їх участі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що Відповідно до Статуту Малого приватного підприємства аудиторської фірми «Аудит-Гарант Миколаїв», затвердженого Власником підприємства та зареєстрованим Реєстраційно-ліцензійною палатою Миколаївського міськвиконкому, реєстр. № 4995/1 в 14.01.2002 року, 100% у статутному капіталі Підприємства, належали [PERSON] . Управлінням Підприємства - займалася ФОП [PERSON] , на підставі договору управління майна від 01 червня 2013 року укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] . За Договором управління - ФОП [PERSON] зобов`язалася за плату здійснювати від свого імені управління корпоративними правами Установника ( [PERSON] ) на Мале приватне підприємство аудиторська фірма «Аудит-Гарант Миколаїв», зареєстроване як юридична особа (код ЄДРПОУ 19298806) в інтересах [PERSON] . Строк дії договору Управління було визначено з 01 червня 2013 року до 31 травня 2018 року (або до дати дострокового припинення). МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв», на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] (договір купівлі-продажу від 02.03.2007 року). Між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу корпоративних прав. Договір було укладено у простій письмовій формі, датований та внесений у реєстр 30 червня 2017 року. За умовами п.1.1. Договору Продавець ( [PERSON] ) передає Покупцю ( [PERSON] ), а Покупець приймає у власність корпоративні права, а саме частку у розмірі 100% (ста відсотків) у статутному капіталі Малого приватного підприємства аудиторської фірми «Аудит-Гарант Миколаїв», код ЄДРПОУ 19298806. Відповідно до п.2.1. Договору, за домовленістю сторін, ціна продажу корпоративних прав МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» складає 37 000,00 (тридцять сім тисяч гривень). Також між сторонами було укладено Додаткову угоду, яка датована 29 червня 2017 року до Договору купівлі-продажу корпоративних прав відповідно до якої: - ціна продажу корпоративних прав на підприємство, визначена пунктом 2.1. Договору, за домовленістю між сторонами не враховує вартість нерухомого майна, яке обліковується на балансі підприємства (ціла двокімнатна квартира номер [ADDRESS] , договір купівлі-продажу 199/02.03.2007/ приватний нотаріус Руда О.М., витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.03.2007 року, номер : 19139 в книзі: 112 ММБТІ). - покупець зобов`язується в строк не пізніше 30 вересня 2017 року забезпечити продаж на користь Продавця нерухомого майна, визначеного пунктом 1 цієї додаткової угоди до Договору купівлі-продажу корпоративних прав, за залишковою вартістю цього майна. - Покупець зобов`язується в строк не пізніше 31 липня 2017 року забезпечити нарахування та виплату дивідендів у сумі, порядку та на умовах, визначених спільним рішенням №2 від 27.06.2017 року власника МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» та управителя майна. Відповідачка [PERSON] визнала, що була укладена Додаткова угода 29 червня 2017 року, а також визнала існування домовленостей, визначених у ній. Але Відповідачка [PERSON] наполягає на тому, що договір від 29 червня 2017 року та договір від 30 червня 2017 року різні за змістом документи. При цьому договір від 29 червня 2017 року взагалі не укладався. Суд критично ставиться до тверджень Відповідачів про існування двох договорів купівлі-продажу корпоративних прав, - одного від 29 червня 2017 року з додатковою угодою до нього, а іншого - Договору від 30 червня 2017 року. З урахуванням пояснень Відповідачки [PERSON] в судовому засіданні про підписання додаткової угоди та досягнення домовленостей щодо порядку продажу корпоративних прав між нею та [PERSON] , що викладені в цій додатковій угоді, повне розуміння нею юридичних документів із врахуванням її досвіду, відсутністю будь-яких доказів про розірвання чи скасування домовленостей, викладений в додатковій угоді від 29.06.2017 року, суд приходить висновку про наявність технічної помилки при підписанні договору та додаткової угоди. Надаючи оцінку цим доказам, суд звертає увагу, що наявність технічної помилки жодним чином не впливає на сутність зобов`язань осіб, що її підписали. Відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Верховним Судом у постанові від 21.01.2021 у справі 747/839/18, зроблено висновок про те, що порушення, які допущені в оформленні договорів, не можуть бути підставою для відмови у стягненні, а свідчать лише про наявність недоліків в оформленні документів, при цьому такі недоліки є формальними. Крім того, наявність таких помилок не є підставою для визнання договору недійсним, що було неодноразово зазначено Верховним Судом, зокрема у постанові від 14.03.2018 у справі № 302/27/17, останній вказав, що допущена у тексті договору технічна помилка не є підставою для визнання договору недійсним. Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У зазначеному договорі були визначені всі істотні умови визначені законом - Сторонами було погоджено предмет договору, строк укладання, ціну. Позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було виконано умови договору та передано корпоративні права. Відповідачка [PERSON] вчинила державну реєстрацію та на теперішній час є власником 100% у статутному капіталі Малого приватного підприємства аудиторської фірми «Аудит-Гарант Миколаїв» (код ЄДРПОУ 19298806) Крім того, Відповідачкою [PERSON] було частково виконані умов Договору, а саме: 07.03.2018 року МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» було нараховано та виплачено [PERSON] дивіденди у розмірі 850 000 грн. Відповідно до інформації з єдиного реєстру правочинів МПП АФ «Аудит-гарант Миколаїв» від імені якого діяла [PERSON] продало 18 січня 2018 року спірну квартиру [ADDRESS] , [PERSON] за 34 200 (тридцять чотири тисячі двісті) гривень. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М., зареєстровано в реєстрі за № 24. [PERSON] 11 липня 2018 року продала спірну квартиру номер [ADDRESS] [PERSON] за 48 474 (сорок вісім тисяч чотириста сімдесят чотири) гривні, договір купівлі-продажу, серія та номер: 360, виданий 11.07.2018 року видавник: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Тетяна Миколаївна. Натепер право власності на квартиру номер [ADDRESS] зареєстровано за Відповідачкою [PERSON] . Таким чином суд робить висновок, що Відповідачкою [PERSON] не виконано умови договору купівлі-продажу корпоративних прав, а натомість укладено договір купівлі-продажу квартири з іншою особою - Відповідачкою [PERSON] , після чого переоформлено спірну квартиру на себе. Щодо зобов`язання Відповідачки [PERSON] вчинити відчуження квартири на користь Позивача, суд зазначає наступне. Громадянин самостійно або спільно з іншими особами може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється ( ч. 3 ст. 128 ГКУ). Приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. ( ст. 113 ГКУ). Власник приватного підприємства і засноване ним підприємство є самостійними і відмінними один від одного суб`єктами права власності та учасниками господарських правовідносин. Приватне підприємство як юридична особа є власником майна, переданого йому у власність засновником. А власник приватного підприємства володіє лише корпоративними правами щодо заснованого ним підприємства ( ст. 167 ГКУ). Із цього випливає, що, по суті, відносини щодо формування статутного капіталу приватного підприємства подібні до операцій зі статутним капіталом звичайного господарського товариства. При відчуженні майна юридичною особою його вартість визначається за згодою сторін угоди. Це керівник (директор) приватного підприємства, який діє на підставі статуту, та засновник. Адже підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України ( ч. 2 ст. 67 ГКУ). При цьому суб`єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні ціни (крім товарів, на які встановлені державні регульовані ціни) ( ст. 189 і 190 ГКУ). Вони визначаються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб`єкта господарювання (ч. 2 ст. 190 ГКУ). У приватному підприємстві, у якому сам засновник виконує функції керівника рішення щодо відчуження майна та визначення вартості майна приймається та виконується ним самостійно. Таким чином, Відповідачка [PERSON] по справі, взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення продажу на користь Позивача нерухомого майна, за залишковою вартістю цього майна відповідно до повноважень, наданих їй чинним законодавством. Отже, відповідно до взятих на себе зобов`язань Відповідачка [PERSON] , від імені Малого приватного підприємства аудиторська фірма «Аудит-Гарант Миколаїв», код ЄДРПОУ 19298806 зобов`язана була провести відчуження квартири номер [ADDRESS] на користь Позивача [PERSON] за залишковою вартістю майна. Відповідно до статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до постанови Пленуму N 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Конституційний суд України у рішенні № 3-рп/2003 від 30 січня 2003 року зазначив, що правосуддя за своєю суттю визначається таким лише за умов, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У справі ЄСПЛ «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та 71378/10) Суд нагадує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Кореску v. Slovakia), п. 50; «Anheuser-Busch Inc. проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І). Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2)неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. За вимогами ст. 13 ЦК України: 1. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. 2. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. 3. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 4. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. 5. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. 6. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст. 15 ЦК України: 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За вимогами ст. 16 ЦК України: 1. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним; Відповідно до ст. 203 ЦК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України: 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦК України передбачено, що: 1. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 2. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. 3. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. 4. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. 5. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. За ч. 1 ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. За вимогами ст. 236 ЦК України: 1. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. 2. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до ст. 509 ЦК України: 1. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 2. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 3. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Системний аналіз правових норм та судової практики дозволяє зробити висновок, що цивільне законодавство передбачає окремі випадки наділення суб`єктів права різними преференціями та перевагами у здійсненні належних їм правових можливостей. Одним із таких випадків є наділення переважним правом купівлі (ст. 362 ЦК України, частини 2-8 ст. 7 Закону України «Про акціонерні товариства», ч. 2 ст. 147 ЦК України, ст. 777 ЦК України та ін.) Крім того, в силу ст. 627 ЦК України «Свобода договору» переважне право купівлі може бути встановлене за згодою сторін. Законодавець передбачив спосіб захисту порушеного переважного права купівлі - пред`явлення позову про переведення на особу прав та обов`язків покупця. Договір купівлі-продажу, незалежно від того, укладений він з порушенням переважного права, чи ні, є дійсним. Учасник, що хоче скористатися своїм переважним правом, повинен приймати договір у цілому, зі всіма його умовами. У той самий час, якщо деякі умови договору сформульовані лише з метою обійти переважне право купівлі, то одночасно із вимогою про переведення на себе прав та обов`язків покупця може просити суд визнати такі умови недійсними. З наведеного вбачається, що у Позивача виникло переважне право на укладення договору купівлі-продажу в силу договірних зобов`язань. На момент відчуження квартири номер [ADDRESS] , 11.07.2018 року, у Відповідачки [PERSON] по справі вже існували зобов`язання щодо відчуження зазначеного майна на користь Позивача по справі. Отже, вона не мала права відчужувати зазначену квартиру іншій особі. Відповідач вважає, що Додаткова угода є недійсною з відповідно ст. 635 ст. 657 ЦК України, але суд не погоджується із такою думкою. Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. (ст. 635 ЦК України). МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» вказує, що Відповідач [PERSON] не повинна була забезпечити продаж Квартири на користь позивача [PERSON] , оскільки Додаткова Угоди не відповідає вимогам ст.635 ЦК України щодо попереднього договору про укладання у майбутньому договору купівлі-продажу нерухомого майна (Основного договору), якій має бути нотаріально-посвідченої формі. Додаткова Угода не є попереднім договором, вона не відповідає встановленим законом вимогами щодо такого договору. Окрім того, у Додаткової угоді немає жодної вказівки, що вона є попереднім договором, проте там прямо вказано, що згідно п.4 Додаткової Угоди - Додаткова Угода є невід`ємною частиною Договору. Відповідачкою [PERSON] було частково виконано Додаткову угоду, зокрема було забезпечено нарахування та виплату дивідендів у сумі, порядку та на умовах, визначених спільним рішенням №2 від 27.06.2017 року власника МПП АФ «Аудит-Гарант Миколаїв» та управителя майна. Це є обставиною, яка підтверджує, що відповідачка [PERSON] не лише розуміла умови домовленостей за додатковою угодою, але й сприймала їх як зобовязання, частково виконавши їх. Суд критично ставиться до позиції відповідачки [PERSON] щодо її права підписати будь-яку додаткову угоду без підписання основного договору, та вважати таку угоду нікчемною та такою, що не підлягає виконанню, оскільки відповідачка не підписала основний договір. З урахуванням освіти та кваліфікації відповідачки, суд вважає таке вільне тлумачення своїх зобов`язань ухиленням від виконання прийнятих на себе зобов`язань та зловживання наданими законодавством правами. Суд наголошує, що цивільне та господарське законодавство мають на меті не лише дозволяти суб`єктам права певну поведінку, але й покладають на таких суб`єктів конкретні обов`язки, які вони повинні виконувати. Отже вільне трактування суб`єктом права своїх прав та обов`язків не повинно ставати на заваді неухильному виконанню ним взятих на себе чи покладених на нього обов`язків. Отже, суд приходить до висновку, що положення норми ст. 635 ЦК України щодо попереднього договору не можуть бути застосовані для врегулювання даного спору. Щодо форми Додаткової угоди. Оскільки Додаткова угода є невід`ємною частиною Договору, то встановлені вимоги законодавства щодо форми Додаткової угоди є тотожними вимогам для форми Договору (купівлі-продажу корпоративних прав). Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. (ч.1 ст. 209 ЦК України) З наведеного випливає, що належним відновленням порушеного права Позивача є переведення на нього прав та обов`язків покупця за Договором купівлі-продажу від 18 січня 2018 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 24, укладеним між МПП АФ «Аудит-гарант Миколаїв» (Продавець) від імені якого діяла [PERSON] та [PERSON] (Покупець) квартири [ADDRESS] , за 34 200 (тридцять чотири тисячі двісті) гривень. Але, вже після того, як було відчужено зазначену квартиру Відповідачці [PERSON] , остання знову продала її Відповідачці [PERSON] .. Відповідно до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, Договір купівлі-продажу квартири номер [ADDRESS] , серія та номер: 360, виданий 11.07.2018 року, видавник: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Тетяна Миколаївна, укладений між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) за 48 474 (сорок вісім тисяч чотириста сімдесят чотири) гривні є недійсним. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК. Застосування ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.1. статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Але, як вбачається з вищенаведеного, та наданих суду доказів, Відповідачка [PERSON] не є та не може вважатися добросовісним набувачем, тому що саме вона, мала продати квартиру Позивачу, а натомість шляхом змін власника переоформила її на себе. Відповідно до п.3.ч.1 статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до ч.1, 2 статті 8 ЦК України, Якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Відповідно до ч.2 статті 5 ЦК України, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 20 квітня 2021 року по справі № 727/967/16-ц, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18). З наведеного вбачається, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved