Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

21 грудня 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , в якій вона просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач вказувала, що відповідач є її рідним братом. Протягом тривалого часу, а саме з 2006 року відповідач не проживає у вказаному будинку, виїхав до Луганської області, з позивачкою та своїм сином, третьою особою у справі - [PERSON] , який зареєстрований та проживає у вищевказаному будинку, не спілкується, участі в утриманні будинку не приймає, комунальні платежі не сплачує. Реєстрація відповідача у даному будинку створює для позивачки перепони у реалізації права на вільне розпорядження власністю, оскільки вона має намір продати будинок, щоб придбати собі та племіннику [PERSON] окреме житло, тому вона просить припинити право відповідача на користування даним будинком. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, її представник [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. У зв`язку з відсутністю відповідача за останньою відомою суду адресою його сповіщення про дату, час та місце судового засідання здійснено шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-сайті судової влади. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про дату час та місце розгляду справи повідомлений належно, про причини неявки не повідомив, пояснень та заперечень не надав. Відповідно до ст.223 ЦПК України, у зв`язку з наявністю доказів щодо належного повідомлення відповідачів про дату, час та місце судового розгляду справи та відсутністю від них заяв про відкладення судового засідання, таке проведено за відсутності відповідачів. В зв`язку з неявкою сторін у справі, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до довідки виконавчого комітету Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 10.08.2021 року №777 за адресою [ADDRESS] [PERSON] зареєстрований, але не проживає з 2003 року, його місце знаходження невідоме (а.с.15). Згідно актів про непроживання від 11 серпня 2021 року [PERSON] фактично не проживає за адресою [ADDRESS] з 2003 року (а.с.12,13). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №268910977, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Право власності зареєстровано 28.07.2021 року. Підставою для державної реєстрації є свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 12.12.2012 року виконкомом Лиманівської сільської ради (а.с.9). Згідно Постанови Верховної Ради України від 17 липня 2020 року №807-ХІ «Про утворення та ліквідацію районів» ліквідовано Вітовський район Миколаївської області та утворено в Миколаївській області Миколаївський район. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Як слідує з позовної заяви, відповідач у справі є братом позивачки, тобто у розумінні статті 64 Житлового кодексу не є членом її сім`ї. У частині 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Отже, в даному випадку, підлягають застосуванню положення, які визначають права власника майна, та регулюють взаємовідносини з особами, які користуються цим майном на підставі серітуту. Суд зазначає, що, право відповідача користуватися спірним житловим приміщенням, регулюється положеннями про житловий сервітут та може існувати лише зі згоди на це власника даного майна - позивача у справі [PERSON] . Проте остання заперечує проти надання відповідачу права житлового сервітуту. Відповідач у справі не проживає у житловому будинку, який належить на праві власності позивачу, більше трьох років. За такого, відповідач втратив право на користування житлом, належним позивачу, та оскільки відповідач, який зареєстрований за вказаною адресою, самостійно з реєстраційного обліку не знявся, захист прав позивача як власника вказаного майна можливий лише у заявлений нею спосіб. Ураховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved