Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такомю, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка являється власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі - продажу нерухомості від 30 червня 1995 року. Право власності за позивачем зареєстровано в БТІ м. Києва за № 33855, 10 серпня 1995 року. На даний час на житловій площі у квартирі [ADDRESS] , крім позивачки, також зареєстрований відповідач, [PERSON] , який є сином власниці квартири (позивача). На теперішній час в зазначеній квартирі не проживає та протягом останнього року не з`являвся, не сплачував комунальні платежі, в утриманні житла участі не брав, особистих речей відповідача у квартирі немає. Добровільно перереєструватися за фактичним місцем проживання Відповідач відмовився. Враховуючи вищевикладені обставини, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав, просив суд визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач відзив до суду не подав, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Зважаючи на це та враховуючи ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, суд 01.02.2022 року постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Позивачка являється власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі - продажу нерухомості від 30 червня 1995 року. Право власності за позивачем зареєстровано в БТі м. Києва за № 33855, 10 серпня 1995 року. На даний час на спірній житловій площі у квартирі [ADDRESS] , крім позивачки, також зареєстрований відповідач, [PERSON] , який є сином власниці квартири (позивача). З квітня 2015 року відповідач почав зникати з квартири на тривалий час, а потім зовсім зник. Однак, з телефонних дзвоників з банків, позивачці стало відомо, що відповідач постійно бере кредити та зазначає при оформленні позики місце своєї реєстрації, чим ставить під загрозу нерухоме майно, яке належить позивачу на праві власності. Наприкінці 2016 року відповідач прийшов до квартири, зібрав всі свої речі та переїхав із належної позивачу квартирі на інше місце проживання, яке до даного часу не відомо. Таким чином, хоча відповідач і зареєстрований у належній позивачці квартирі, але з квітня 2015 року та до даного часу, він на спірній житловій площі ані постійно, ані тимчасово не проживає. Протягом всього часу відсутності в квартирі, відповідач не брав і не бере участі в оплаті комунальних послуг, в квартирній платі, в оплаті інших обов`язкових платежів, пов`язаних із утриманням в належному стані як квартири, так і будинку та прибудинкової території. Така формальна реєстрація відповідача на спірній житлові площі покладала та покладає на власника (позивача) щомісячні додаткові матеріальні витрати, а після значного і регулярного підвищення комунальних платежів та квартирної плати, і насамперед після неймовірного підвищення плати за газопостачання та за опалення, формальна реєстрація відповідача на спірній житловій площі і взагалі стала для власника квартири непосильним матеріальним тягарем. Зазначене регулярно призводить до утворення суттєвої заборгованості по оплаті комунальних платежів, квартплати, зокрема в оплаті за газопостачання та опалення, яка взимку, тобто з настанням опалювального сезону, не тільки значно зростає та позбавляє власника квартири (позивача) матеріальної можливості розраховуватися за накопичену заборгованість. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головних із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13,14 Конституції України). Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що набрала чинності для України з 11.09.1997 року та є складовою її правової системи, відповідно до вимог ст. 9 Конституції України. Під право володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Спірні правовідносини, що виникли, регулюються положеннями ст. 405 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У Постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таким вимог: 1) Про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) Про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) Про визнання особи безвісно відсутньою; 4) Про оголошення фізичної особи померлою. Закон №1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, відсутність спростування з боку відповідача підстав позовних вимог, суд вважає докази, які містяться в матеріалах справи достатніми та приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved