Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 05.05.2021 року звернулась в суд з даним позовом, який мотивувала наступним. Так, 01.06.2018 року її було призначено на посаду бухгалтера ТОВ «ПРИВАТНА ФІРМА «ВИОЛА+», про що є запис в трудовій книжці наказ № 76 від 01.06.2018 року. Наказом від 31.01.2019р. № 15 її звільнено з посади за власним бажанням у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення дитиною 14-річного віку за ст.38 КЗпП. За час її роботи на підприємстві, а саме 01.06.2018р. наказом № 2-В, її (позивача [PERSON] ) призначено з 01.06.2018 року відповідальною за ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних на підприємстві, затверджено інструкцію відповідального за ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних на підприємстві, згідно п.11 Постанови КМУ, встановлено доплату в розмірі до 50%. Вказані обов`язки вона фактично виконувала починаючи з дня призначення до дня звільнення з підприємстві включно. Однак, вказана доплата їй не проводилась та заборгованість з її виплати становить 16\~124,59 грн. Враховуючи, що власник повністю не розрахувався із нею при звільненні, тримісячний строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку не пропущений. При розрахунку суми середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні, нею визначено кількість робочих днів з лютого 2019 року (дата звільнення) по квітень 2021 року, що складає 563 дні. Виходячи з індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5), її середньоденна заробітна плата за два останніх відпрацьованих перед звільненням місяців (листопад, грудень 2018 року) складає 183,07 грн без утримання податків і зборів. Сума середнього заробітку, що підлягає стягненню становить 103\~068,37 грн. Просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати в сумі 16\~124,59 грн., середній заробіток 103\~068,37 грн. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила задовольнити позов в повному обсязі з підстав в ньому зазначених. Додатково показала, що про те, що з нею не проведений остаточний розрахунок, а саме, що не виплачена доплата за ведення військового обліку, вона дізналася в січні 2019 року, коли отримала грошові кошти від відповідача в рахунок виплати зарплати. Обов`язки щодо ведення військового обліку на підприємстві відповідача вона виконувала до дня звільнення з підприємства, а саме: заповнювала картки, готувала звіти, відвозила документи до військомату. Доган за неналежне ведення обліку вона не мала. З наказом про увільнення її від виконання обов`язків з військового обліку її ніхто не ознайомлював. В судовому засіданні представник позивача адвокат Дегтярьов Є.В. позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві, та просив задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Підтримала доводи, викладені у відзиві на позов та додаткових письмових поясненнях. Показала, що твердження позивача про виконання обов`язків з ведення військового обліку до дня звільнення не відповідає дійсності, оскільки через кілька днів після винесення наказу від 01.06.2018 року було з`ясовано, що фактично свої обов`язки позивач виконувати не може через незнання відповідного законодавства та не бажання вивчати цю ділянку роботи. Наказом № 3-В від 07.06.2018 року було скасовано наказ № 2-В від 01.06.2018 року. З наказом про скасування позивача було ознайомлено, але від підпису вона відмовилась, причини відмови не пояснила. За твердженням представника відповідача, позивач неправомірно вимагає здійснити доплату оскільки фактично вона роботу не виконувала, в обов`язки не вникала. З позивачем був проведений остаточний розрахунок 31.01.2019 року та їй були виплачені компенсація за невикористану щорічну відпустку та заробітна плата за фактично відпрацьований час. Таким чином позивачем пропущений строк на звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку визначений ч.1 ст.233 КЗпП. Свідок [PERSON] , як апрацює головним бухгалтером ТОВ «ПФ «ВИОЛА+» показала, що військовий облік на товаристві вела [PERSON] . Іншим співробітникам, зокрема позивача [PERSON] , могли доручатися окремі функції на цій ділянці роботи, такі як листування з військоматами. Так, 01.06.2018 року відповідальною за ведення військового обліку було призначено позивача по справі. Однак, вже 07.06.2018 року даний наказ був скасований, оскільки було встановлено, що [PERSON] військовим обліком не займається. Обставини ознайомлення позивача [PERSON] з наказом від 07.06.2018 року вона не пам`ятає. Додатково пояснила, що [PERSON] після 07.06.2018 року була зазначена у деяких документах товариства як відповідальна особа за ведення військового обліку, оскільки до військоматів не направляли відомості про іншу відповідальну особу за цю ділянку роботи. Свідок [PERSON] , як апрацює бухгалтером ТОВ «ПФ «ВИОЛА+» показала, що саме на неї був покладений обов`язок з ведення військового обліку на товаристві. [PERSON] , після призначення її відповідальною за цю ділянку роботи, ці обов`язки не виконувала. Обставин оголошення [PERSON] наказу від 07.06.2018 року вона не пам`ятає. Вислухав пояснення сторін, свідків, дослідив та всебічно проаналізував обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. На підставі наказу № 76 від 01.06.2018 року [PERSON] призначено на посаду бухгалтера ТОВ «ПРИВАТНА ФІРМА «ВИОЛА+». Наказом від 31.01.2019р. № 15 її звільнено з посади за власним бажанням у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення дитиною 14-річного віку за ст.38 КЗпП. Згідно наказу ТОВ «Приватна фірма «Виола+» від 01.06.2018 року № 2-В, [PERSON] призначено з 01.06.2018 року відповідальною за ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних на підприємстві. Встановлена доплата у розмірі до 50%. Наказом ТОВ «ПФ «ВИОЛА+» від 07.06.2018 року № 3-В, у зв`язку із неможливістю виконання обов`язків відповідального за ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних скасований наказ № 2-В від 01.06.2018 року про призначення [PERSON] відповідальною за ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних на підприємстві. У зв`язку із чим, вважати дійсним наказ 1-В від 09.0.2018 року про призначення [PERSON] відповідальною за ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних на підприємстві з 09.01.2018 року. Перелік обов`язків роботодавця вказано в\~Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~та деталізовано в п. 37 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 року № 921. Відповідно до вказаних нормативно-правових актів на роботодавця покладається виконання таких заходів: забезпечувати виконання військового обов`язку громадянами України; вести персональний облік призовників і військовозобов`язаних; забезпечувати своєчасне прибуття громадян до призовних дільниць на вимогу Територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки; повідомляти у 7-денний строк ТЦК та СП про прийняття на роботу та звільнення з роботи призовників і військовозобов`язаних; перевіряти у громадян під час прийняття на роботу наявність військово-облікових документів (у військовозобов`язаних військових квитків або тимчасових посвідчень, а у призовників - посвідчень про приписку до призовних дільниць); повідомляти на вимогу ТЦК та СП військовозобов`язаних та призовників про їх виклик до ТЦК та СП і забезпечувати їх своєчасне прибуття за цим викликом; складати і не пізніше 1 грудня поточного року подавати до ТЦК та СП списки громадян, які підлягають приписці до призовних дільниць; забезпечувати повноту, достовірність та якість обліку всіх військовозобов`язаних і призовників; підтримувати постійну взаємодію з відповідними ТЦК та СП; організовувати періодичне звіряння особових карток, списків військовозобов`язаних, списків призовників із записами у військових квитках та посвідченнях про приписку до призовних дільниць; вносити у 5-денний термін до особових карток працівників зміни, які стосуються сімейного стану, місця проживання, освіти, місця роботи і посади військовозобов`язаних та призовників; приймати під підпис від військовозобов`язаних і призовників їх військово-облікові документи для подання у військові ТЦК та СП; своєчасно оформлювати бронювання військовозобов`язаних за підприємствами, установами і організаціями на період мобілізації та на воєнний час; проводити роз`яснювальну роботу; повідомляти про військовозобов`язаних та призовників, які порушили вимоги законодавства про військовий обов`язок і військову службу; вести журнал перевірок стану обліку військовозобов`язаних і призовників. Міністерство соціальної політики України листом від 09.02.2018 №227/0/101-18/281 надало роз`яснення щодо встановлення доплати за ведення військового обліку. Тож, якщо на посадову особу кадрового підрозділу або служби управління персоналом покладаються додаткові обов`язки з ведення військового обліку, які не передбачено посадовою інструкцією, то за їх виконання встановлюється відповідна доплата. Зазначене відповідає функціональному призначенню доплат і надбавок, що є елементами тарифної системи, за допомогою яких компенсують відхилення від умов роботи, що визнаються нормальними й безпосередньо не враховуються в тарифних ставках і посадових окладах. Згідно листа Мінсоцполітики України «Про доплату за ведення військового обліку» від 12.09.2013 року№ 1033/13/84-13, конкретний розмір доплати до посадового окладу працівника, на якого покладено ці обов`язки визначається керівником в залежності від фактичної чисельності військовозобов`язаних і призовників у межах затвердженого фонду оплати праці. Виплата цієї доплати не пов`язана із виплатою надбавок, доплат, передбачених постановою КМУ від 09.03.2006 року № 268. Судом встановлено, що 01.06.2018р. наказом № 2-В позивача [PERSON] призначено з 01.06.2018 року відповідальною за ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних на підприємстві, затверджено інструкцію відповідального за ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних на підприємстві, згідно п.11 Постанови КМУ, встановлено доплату в розмірі до 50%. Матеріалами цивільної справи підтверджуються доводи позивача щодо виконання нею обов`язків з ведення військового обліку під час роботи у відповідача. Даний факт підтверджується наданими за ухвалою суду військоматами Донецької області: журалом перевірок стану військового обліку № 01-6, том 1 з підписом відповідального працівника [PERSON] від 12.09.2018 року та від 03.10.2018 року; лист ТОВ «ПФ «ВИОЛА+» № 2 від 03.01.2019 року військовому комісару [INFO] про направлення повідомлень про зміну облікових даних із зазначенням виконавця - [PERSON] , лист ТОВ «ПФ «ВИОЛА+» № 227 від 01.11.2018 року військовому комісару Дружківського міського військового комісаріату про направлення повідомлень про зміну облікових даних із зазначенням виконавця - [PERSON] , лист ТОВ «ПФ «ВИОЛА+» № 3 від 03.01.2019 року військовому комісару [INFO] про направлення повідомлень про зміну облікових даних із зазначенням виконавця - [PERSON] . Разом із тим досліджуючи наказ № 3-В від 07.06.2018 року про скасування наказу про призначення відповідального за ведення військового обліку на підприємстві, судом встановлено, що відповідач не ознайомив належним чином позивача з даним наказом, про що свідчить відсутність особистого підпису про ознайомлення позивача на наказі. Свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили в судовому засіданні, що не пам`ятають обставин ознайомлення позивача з даним наказом. Вказане ставить під сумнів доводи представника відповідача щодо обізнаності позивача із змістом наказу. На противагу зазначеному вбачається, що на Наказі №2-В від 01.06.2018 року щодо призначення відповідального за ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних наявний підпис [PERSON] про ознайомлення з наказом. Вказане на переконання суду свідчить що [PERSON] була допущена до виконання трудових обов`язків з ведення військового обліку на підприємстві відповідача вже після винесення наказу від 07.06.2018 року про скасування наказу про призначення [PERSON] відповідальною за ведення війського обліку на підприємстві, виконувала роботу, пов`язану з веденням військового обліку. Згідно ч. 1 ст. 21, ст. 22 закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці, а суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, що також передбачено Колективним договором між трудовим колективом та адміністрацією відповідача. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При звільненні з підприємства позивачу не була виплачена доплата за ведення військового обліку. Вказана обставина визнана відповідачем. Оцінюючи наведені обставини, встановлені судом, та надані на їх підтвердження докази; аналізуючи правові норми, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позивач мала право на виплату доплати за ведення військового обліку, яка їй виплачена не була. Не виплачуючи позивачу вказану суму доплати, відповідачем порушено її право на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантоване Конституцією України (ст.43), Законом України «Про оплату праці» та обмеживши право на використання її власності для задоволення життєвих потреб. В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ( 994-535). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто, має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Відповідно порушене право позивача підлягає захисту. Таким чином, підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення невиплаченої їй доплати за ведення військового обліку за період з червня 2018 року по січень 2019 року включно. При цьому суд погоджується з розрахунком, який був проведений позивачем, оскільки він здійснений з дотриманням вимог діючого законодавства, у зв`язку із чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню доплата за ведення військового обліку в сумі 16\~124,59 грн. В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Так,\~статтею 117 КЗпП України\~передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена\~статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. За змістом ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та просить відмовити у задоволенні таких вимог посилаючись на пропущення позивачем строку звернення до суду із відповідними позовними вимогами, що передбачені ст. 233 КЗпП України, отже відповідач просить суд застосувати до вказаних позовних вимог наслідки спливу строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст.267 ЦК України). Матеріали справи свідчать, що у запереченнях на позовну заяву представником відповідача було заявлено суду про застосування строків позовної давності, передбачених КЗпП України. Відповідно до роз`яснень абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06 листопада 1992 року, встановлені ст.ст. 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивачу 31.01.2019 року стало відомо про порушення її прав та невиплату відповідачем доплати за ведення військового обліку. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки(ст. 257 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012року № 1-5/2012). Як встановлено\~в судовому\~засіданні про\~що не\~заперечували і\~сторони відповідачем\~було здійснено виплату заробітну плату 31.01.2019 року, а з позовом позивач звернулася 05.05.2021 року, тобто поза межами строку позовної давності. Таким чином, судом приймається заява представника відповідача про застосування строку позовної давності, та суд приходить до висновку, що позивачем порушений строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (ч.6\~ст.141 ЦПК України) Оскільки \~позивач була звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення зарплати він підлягає стягненню з відповідача в доход держави в розмірі 908 грн. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за позовними вимогами про стягнення середнього заробітку в сумі не підлягають вішкодуванню у зв`язку з відмовою у задоволенні позову в цій частині. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial