Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом [PERSON] просить поділити спільне майно подружжя визнавши за ним та [PERSON] , кожним, право власності по ? частині, а саме: - житловий будинок, площею 102,8 м. кв. та земельні ділянки: кадастровий номер 5922081100:07:008:0025, площею 0,0659 га, для ведення особистого селянського господарства і кадастровий номер 5922081100:07:008:0024, площею 0,0655 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; - кафе площею 104,5 м. кв., що знаходитьсяґ за адресою: [ADDRESS] . На обгрунтування вимог вказав, що спірне майно придбане у період шлюбу, внаслідок спільної праці та отримання відповідного доходу, тобто за спільні кошти. Тому є спільним майном подружжя, яке підлягає поділу. Проте, відповідач, яка є титульним власником цієї нерухомості, заперечує поділу, що і стало підставою звернення до суду. Відповідач [PERSON] позов не визнала, стверджує, що кафе придбала за кошти, які надав їй син. Під час будівництва будинку позивач лише побудував стіни, а решту робіт виконувала самостійно купуючи будівельні матеріали за особисті кошти. Земельні ділянки були нею приватизовані, а тому не підлягають поділу. Крім того, звернула увагу, що приміщення кафе перебуває в іпотеці. Представник відповідача адвокат Яковенко Є.М. висловлюючи власну точку зору вважає необхідним при поділі будівель відійти від рівності часток, оскільки [PERSON] офіційно здійснюючи підприємницьку діяльність, як ФОП, мала більший дохід ніж позивач, а також з урахуванням того, що саме [PERSON] використовує приміщення кафе у підприємницькій діяльності. Крім того, вважає спірні земельні ділянки особистою власністю [PERSON] , яка не підлягає поділу. Третя особа АТ КБ «Приватбанк» правом надання письмових пояснень не скористалася, представник у судове засідання не з`явився, що не перешкоджає розгляду справи і винесенню рішення. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши представлені докази дійшов висновку про задоволення позову виходячи із такого. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Сторонами визнано, що спірне майно було придбане у період шлюбу, а тому ця обставина не підлягає доказуванню (ч.1 ст.82 ЦПК). Також підтверджено, що у цей період [PERSON] були передані у власність земельні ділянки кадастровий номер 5922081100:07:008:0025, площею 0,0659 га, для ведення особистого селянського господарства і кадастровий номер 5922081100:07:008:0024, площею 0,0655 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 71, 72), на яких у подальшому побудований і спірний будинок. Крім того, було придбано кафе, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником цього майна є [PERSON] (а.с. 6, 8). Ставлячи питання про поділ спірного майна позивач посилається на те, що саме у період шлюбу за спільні кошти подружжя було придбане кафе та побудований будинок під будівництво якого і виділялися земельні ділянки. Тому вважає цю нерухомість спільною сумісною власністю подружжя, яка повинна бути поділена в рівних частках. Заперечуючи позову відповідач стверджує, що земельні ділянки є її особистою власністю і поділу не підлягають. Кафе придбане за кошти надані сином для здійснення нею підприємницької діяльності, а будівництво будинку відбувалось за її власні кошти, отримані внаслідок підприємницької діяльності. Представник відповідача адвокат Яковенко Є.М. при поділі будівель вважає необхідним відійти від рівності часток з урахуванням підприємницької діяльності [PERSON] шляхом використання кафе, а також отримання більшого доходу ніж позивачем. Вирішуючи даний спір суд зазначає наступне. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Приписами ст.63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із правозастосовними орієнтирами викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. У п. 22 наведеної Постанови Пленуму вказано, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, а відповідно до пункті 24 та 25 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, слід встановити: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є житловий будинок з господарськими будівлями та кафе; 2) з`ясувати джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. Частиною першою, другою статті 13 ЦПК України регламентовано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що збудований під час шлюбу житловий будинок, загальною площею 102,8 кв.м., з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , а також придбане в період шлюбу за договором купівлі-продажу приміщення кафе, загальною площею 104, 5 кв.м., яке знаходиться по [ADDRESS] , титульним власником яких значиться відповідач [PERSON] , є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягають розподілу. Доводи відповідача, що кафе було придбане за кошти надані сином, а також, що позивач фактично не приймав участі у будівництві будинку є непереконливими, оскільки жодним доказом не підтверджені. При цьому суд наголошує, що розрахункові документи на придбання будівельних матеріалів видані на ім`я [PERSON] не доводять їх придбання виключно за особисті кошти відповідача. Також не заслуговує на увагу і посилання відповідача на перебування приміщення кафе в іпотеці, оскільки статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки. Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Отже, перебування спірного кафе в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ КБ «Приватбанк» як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України "Про іпотеку", згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц (провадження № 61-33246св18). Вирішуючи питання, щодо визнання земельних ділянок, розташованих за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства, як об`єктів спільної сумісної власності, суд зазначає наступне. Як відображено вище спірні земельні ділянки були виділені відповідачу саме під будівництво будинку, який є об`єктом спільної сумісної власності сторін, а тому перебування цих ділянок у власності відповідача не перешкоджає їх поділу. Статтею 89 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Як визначено ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Викладене свідчить про те, що земельні ділянки одержані [PERSON] у період шлюбу є її власністю. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Такі самі норми містяться і у ст. 120 ЗК України, якою передбачено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщену на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК (2768-14) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю" № 1702-VI від 05.11.2009, були внесені зміни, зокрема до ст. 120 ЗК України, частина перша якої передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Вказані норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Верховний Суд України 16 грудня 2015 року при розгляді справи №6-2710цс15, предметом якої був спір про поділ майна подружжя, зробив правовий висновок, відповідно до якого земельна ділянка, приватизована одним із подружжя у період шлюбу для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, у разі будівництва подружжям на такій земельній ділянці житлового будинку, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, відповідне право в обох з подружжя виникає і на земельну ділянку, відведену для будівництва будинку. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК (п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Отже, враховуючи, що побудований сторонами в період шлюбу житловий будинок та придбане за договором купівлі-продажу приміщення кафе, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя стороною відповідача не надано, суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, по 1/2 частині кожному. При цьому доводи сторони відповідача про необхідність відступлення від рівності часток внаслідок використання саме [PERSON] приміщення кафе у підприємницькій діяльності, а також отримання більшого доходу ніж позивачем не заслуговує на увагу, оскільки ці обставини не впливають на законодавчо визначену рівність часток подружжя. Окрім того, враховуючи, що на спірних земельних ділянках, які не є спільною сумісною власністю подружжя, було збудовано житловий будинок, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, суд вважає, що і на земельні ділянки виникає право власності відповідно. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Таким чином, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом визнання за ним право власності на 1/2 частину спірного майна. На підставі п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір.

Outcome: approved