Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідача, зазначивши, що вона є власником 35/200 частин будинку [ADDRESS] , на підставі договору №4010 від 05.12.2019 про виділ частки в натурі із спільного майна та 35/200 частин - на підставі договору дарування №4014 від 05.12.2019. Співвласником будинку є [PERSON] , їй належить 65/100 його частин. В обгрунтування позову вказує, що у будинку зареєстрований - [PERSON] , [INFO] , який не членом сім`ї власника. Понад п`ять років відповідач в будинку не проживає, виїхав добровільно, не цікавиться будинком, участі в його утриманні не приймає, його особистих речей в будинку немає. Зазначає, що реєстрація [PERSON] перешкоджає їй на власний розсуд користуватися та розпоряджатися належним їй майном. Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача, адвокат Майко М.В., у своїй заяві справу просить розглянути без її участі; позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні; у разі неявки відповідача проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, за зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб сайті Судової влади України; причини неявки суду не повідомив. Відзиву на позов, інших заяв, заперечень чи клопотань відповідачем не надано. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] своєї позиції щодо позовних вимог не повідомила. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе за згодою позивача провести заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що співвласниками будинку [ADDRESS] є [PERSON] , якій 35/200 частин будинку належить на підставі договору №4010 від 05.12.2019 про виділ частки в натурі із спільного майна та 35/200 частин - на підставі договору дарування №4014 від 05.12.2019, а також [PERSON] , якій належить 65/100 його частин на підставі договору дарування. (а.с.12-13, 14, 15-16, 17, 23-27) За вказаною адресою зареєстрований відповідач: [PERSON] , [INFO] , хоча фактично за цією адресою не проживає більше п`яти років. Ці обставини підтверджені будинковою книгою на будинок за адресою: [ADDRESS] , актом обстеження від 02.09.2021 за №09-21 і ніким не оспорюються. (а.с.26-30, 41) За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст.ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник може вимагати усунення будь - яких порушень його права. Права власника житлового будинку квартири визначені статтями 383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 16 листопада 2016 року, справа №6-709цс16: «Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік». Таким чином, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла; і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї; колишніми членами його сім`ї; а також членами сім`ї колишнього власника житла. У Постанові Верховного Суду по справі М 754/11532/19 від 02.12,2020 року щодо цього питання висловлена наступна правова позиція, а саме аналіз статті 71 ЖК Української PCP дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української PCP строки у жилому приміщенні без поважних причин. Крім того, згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідач немає ніяких домовленостей із власниками щодо права користування житлом, він втратив інтерес до житла, не проживає у будинку тривалий час, його слід визнати таким, що втратив право користування житлом - будинком [ADDRESS] . Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження в суді та підлягають задоволенню.

Outcome: approved