Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд із указаним позовом до суду. Просить визнати за нею право власності на середню земельну частку (пай) розміром 1,68 умовних кадастрових гектари, з них 0,66 га ріллі та 1,02 га кормових угідь, розташованих на території Соколівської сільської ради Буського району Львівської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті сестри її бабці [PERSON] , яка померла [INFO] . В обгрунтування заявлених вимог позивачка покликається на те, що [INFO] померла сестра її баби [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на належну спадкодавцю земельну частку (пай). Так як [PERSON] ніколи одруженою не була, дітей не мала та за свого життя залишила заповіт, в якому на випадок своєї смерті все своє майно заповіла позивачці. Інших спадкоємців, в тому числі і таких, які мали б право на обов`язкову частку у спадщині двоюрідної баби немає. Відтак позивачка вважає, що вона фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] , але не може оформити своїх спадкових прав через втрату спадкодавцем оригіналу сертифіката на право приватної власності на спадкове майно (земельний пай), а тому просить позов задовольнити. Позивачка [PERSON] в судове засідання не прибула, належно та вчасно була повідомлена про день, час, місце розгляду справи. До матеріалів справи додала заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримують повністю, просить позов задоволити. Ухвалою суду від 16.03.2021 року було проведено заміну відповідача в справі на Буську міську раду Золочівського району Львівської області, яка із 10 грудня 2020 року є правонаступником припиненої Кутівської сільської ради Буського району Львівської області. Відповідач Буська міська рада явку свого повноважного представника до суду не забезпечила, хоча була належним чином повідомлена про час і місце судового засідання, направивши письмову заяву від 11.03.2021 за №301, у якій заперечили щодо задоволення заявленого позов, оскільки позивач зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї двоюрідної баби та ще 10.10.1995 року отримала в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину. Вважають що у даній справі є підстави для застосування строку позовної давності. Відтак просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа Головне управління Держгеокадастру в Львівській області явку свого представника до суду не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У силу вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що на ім`я спадкодавця [PERSON] був зареєстрований сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЛВ №5842 від 30.07.1997 року із земель НААГ «Сокіл» на підставі розпорядження голови Буської райдержадміністрації №179 від 16.05.1996 року загальною площею 2,16 умовних кадастрових га. Проте, беручи до уваги розпорядження голови Буської райдержадміністрації №111 від 06.03.2000 року «Про затвердження технічної документації про внесення змін до проекту роздержавлення та приватизації земель» на спадкодавця розрахована частка розміром 1,68 умовних кадастрових гектари, з них 0,66 га ріллі та 1,02 га кормових угідь, про що вбачається із листа Відділу Держгеокадастру в Буському районі Львівської області від 08.03.2020. [PERSON] померла [INFO] в селі Соколівка Буського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] від 01.03.1995. Оскільки спірні правовідносини виникли у 1995 році (момент відкриття спадщини), тобто до набрання чинності Цивільним Кодексом України у редакції 2003 року, а тому регулюються нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року. Відповідно до вимог статей 527, 529 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно вимог статті 548 УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ст. 549 УРСР). Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину (ст. 560 ЦК УРСР). Як убачається із матеріалів справи, що позивачка [PERSON] прийняла спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , про що отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10.10.1995 року на спадкове майно (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та грошовий вклад). Відтак, суд вважає, що позивачкою [PERSON] доведено факт прийняття нею спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , а тому заявлений позов є обгрунтованим у цій частині. Разом із тим, судом встановлено, що позивачкою пропущено строк позовної давності при зверненні з даним позовом до суду, на застосуванні якого наполягає відповідач. Так, оскільки спірні правовідносини виникли у 1995 році (момент відкриття спадщини), тобто до набрання чинності Цивільним Кодексом України у редакції 2003 року, а тому регулюються нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року. Статтею 71 ЦК УРСР передбачено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК УРСР). Згідно статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (ст. 80 ЦК УРСР). В силу чинної на даний час норми статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «дізналася» та «повинна була дізнатися», що містяться у статті 76 ЦК УРСР, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 487/10132/14-ц. Виходячи із наведених вище фактичних обставин спору, суд вважає, що позивачка [PERSON] знала про порушення своїх спадкових прав на спірну земельну частку (пай) ще у 1997 році, отримавши у Буській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , зазначивши у своїй позовній заяві про отримання нею свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки втрачений Сертифікат на середню земельну частку (пай). Натомість до суду із цим позовом позивачка звернулася лише 27 серпня 2020 року. Відтак, суд погоджується із доводами сторони відповідача у письмових запереченнях на позовну заяву (лист № 301 від 11.03.2021) про те, що позивачка пропустила трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, суд приходить до висновку, що у задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити за спливом позовної давності, ураховуючи заяву представника відповідача, зроблену ним у письмових запереченнях на позовну заяву (лист №301 від 11.03.2021), подану до ухвалення судового рішення. Крім того, в силу вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати сплачений позивачкою [PERSON] судовий збір за подання нею позовної заяви в сумі 840,80 грн. покладаються на неї, ураховуючи відмову в задоволенні позову. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed