Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення матеріальної та відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, посилаючись на те, що вироком Арцизького районного суду Одеської області від 04 червня 2020 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України та призначено покарання у вигляді обмеження волі строком на 2 роки, а підставі ст. ст. 75, 76 КК України, звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 (один) рік. Після нанесення відповідачем тілесних ушкоджень, позивач був доставлений до лікарні та йому була виконана хірургічна операція: декомпресивна трепанація черепа справа, видалення масивної субдуральної гематоми справа. Позивач регулярно відвідує лікарів та знаходиться під наглядом у невролога та потребує постійного лікування та реабілітації. Після майже півроку після вчиненого відносно нього злочину і отримання ушкоджень здоров`я, його стан оцінюється лікарями як середньої тяжкості. На сьогоднішній день позивач, внаслідок отриманих травм, що мали місце 12 листопада 2019 року, є інвалідом ІІ групи загальне захворювання. Позивач зазначив, що на момент ушкодження здоров`я не працював, за тиждень до цього його було знято з обліку в Державній службі зайнятості, а тому вважає, що розрахунок шкоди необхідно вираховувати з розміру мінімальної заробітної плати, у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у вигляді втраченого заробітку в розмірі 68240,00 грн. Також, позивач зазначив, що внаслідок протиправних дій відповідача, що призвели до його інвалідності, йому була спричинена моральна шкода, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із тяжким ушкодженням свого здоров`я, приниженні честі та гідності. Отже, враховуючи стан його здоров`я після умисних протиправних дій відповідача, тяжкість вимушених змін в життєвих стосунках, пов`язаних з відновленням здоров`я після отриманих тілесних ушкоджень, позивач просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн. Позивач та його представник-адвокат в судове засідання не з`явилися, але від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. У разі повторної неявки відповідача в судове засідання не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово належним чином, однак до суду не з`являвся, клопотання про розгляд справи у його відсутність не подавав, про причини неявки суд не повідомляв, а також не подавав відзив на позовну заяву. Так, судом, відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України, надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресою його місця проживання, однак, відповідно до повернутих поштових повідомлень відповідач за зазначеною адресою відсутній та відмовився від отримання повістки, що свідчить про неможливість вручення відповідачу судових повісток та, відповідно до вимог п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином. Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України». Отже відповідач зобов`язаний добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідач надав суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, неодноразові неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідача, яка не вчиняє дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи вказані факти, згоду представника позивача, що викладена у його письмовій заяві, суд вважає за можливе, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши позовну заяву, дослідивши та оцінивши в сукупності письмові докази, давши їм оцінку, вважає позовну заяву обґрунтованою, яка підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 листопада 2019 року, приблизно о 22 годині 00 хвилин, більш точного часу встановити не представилося можливим, [PERSON] , відповідач по справі, знаходячись біля будинку [ADDRESS] , в ході виниклої сварки з потерпілим [PERSON] , позивачем по справі, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, наніс один удар кулаком своєї правої руки в область лівої щоки потерпілого [PERSON] , позивача по справі, від якого останній впав па землю та ударився потилицею об ґрунтове покриття, і в результаті чого отримав з необережності тілесні ушкодження у вигляді: лінійного переламу склепіння черепу та перелому лівої величної дуги, які згідно п. 2.1.3.6. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень (Наказ № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року), відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, по критерію небезпеки для життя (а.с. 26-29). Згідно вироку Арцизького районного суду Одеської області від 04 червня 2020 року, відповідача [PERSON] , відповідача по справі, було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, та призначено покарання у виді двох років обмеження волі, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України, звільнено від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю один рік. Вищевказаний вирок суду від 04 червня 2020 року оскаржений сторонами не був та набрав законної сили 07 липня 2020 року (а.с. 12-13). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина відповідача [PERSON] у заподіянні позивачеві у справі [PERSON] шкоди неправомірними діями встановлена вищевказаним вироком суду. Згідно виписки № 29800 від 20 грудня 2019 року з медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] встановлено діагноз: гострий період важкої відкритої ЧМТ; забій головного мозку; оперована правобіна судбуральна гематома; психоорганічний синдром; значні суміжні мовні розлади; значний правобічний геміпарез; пістрезекційний дефект правої скронево-тім`яної ділянки діаметром 4 см. та рекомендовано лікування в режимі «стаціонар вдома» під наглядом сімейного лікаря з 21 грудня 2019 року (а.с. 35 зворот). Відповідно до листа КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради № 01/01-06/1975 від 06 серпня 2020 року, на запит адвоката Афанасьєва А.О. № 20 від 30 липня 2019 року (а.с. 18-19), [PERSON] , позивач по справі (а.с. 7-8) перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради з 16 грудня 2019 року до 20 грудня 2019 року з діагнозом: гострий період важкої відкритої ЧМТ; забій головного мозку; оперована правобічна субдуральна гематома; психоорганічний синдром; значні суміжні мовні розлади; значний правобічний геміпарез; пістрезекційний дефект правої скронево-тім`яної ділянки діаметром 4 см (а.с. 20). Як вбачається з листа КУ «Одеський обласний центр медико-санітарної експертизи» № 278 від 19 серпня 2020 року, на запит адвоката Афанасьєва А.О. № 21 від 30 липня 2019 року (а.с.21-22) [PERSON] був оглянутий спеціалізованою травматологічною МСЕК з приводу наслідків перенесеної важкої черепо-мозкової травми із забоєм головного мозку важкого ступеня, чисельними переломами кісток черепа (12.11.2019р. операція видалення масивної субдуральної гематоми праворуч), вираженого правобічного геміпарезу, правобічної гемігіпестезії, вираженої моторної та часткової сенсорної афазії. Дефекту черепа 41/36 мм. органічного емоційно-лабільного розладу, зниження когнітивних функцій. Встановлена ІІ група інвалідності загальне захворювання, строком до 01 липня 2021 року (а.с. 24), що також підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 728990 від 24 червня 2020 року (а.с. 14, 23). Довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 513916 від 13 жовтня 2021 року [PERSON] встановлена ІІ група інвалідності до 13 жовтня 2023 року, загальне захворювання (а.с. 135-136). Згідно акту № 600 від 13 жовтня 2021 року огляду медико-соціальною експертною комісією, листа Одеського обласного центру медико-соціальної експертизи спеціалізована травматологічна МСЕК, визначення ступеня втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності позивачу [PERSON] не передбачено, тому ступінь втрати працездатності йому не встановлювався (а.с. 148-152, 153). Позивачем на підтвердження позовних вимог щодо завдання йому шкоди здоров`ю внаслідок неправомірних дій відповідача, також надано відповідні висновки Діагностичного Центру «Юж-Укрмедтех» (а.с. 35, 36); виписний епікриз (а.с. 37); виписки з історії хвороби (а.с. 38, 39); виписку з протоколу (а.с. 43), довідки лікаря невролога (а.с.40, 41, 42), висновки КНП «Одеська обласна консультативна поліклініка» ООР» (а.с. 44, 45), план реабілітаційних заходів з медичної реабілітації та індивідуальну програму реабілітації інваліда (а.с. 47-49, 133-134), направлення на МСЕК (а.с. 46). Судом також, була оглянута медико-експертна справа № 409 [PERSON] щодо встановлення йому інвалідності. За час перебування на стаціонарному лікуванні в КНП «Арцизька ЦРЛ» в травматологічному відділенні з 12 листопада 2019 року по 16 грудня 2019 року позивачем було здійснено оплату за 34 ліжко дні на загальну суму 10831,38 грн. (а.с. 17). За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами згідно зі ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 77-80 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Щодо позовної вимоги про відшкодування 68240,00 грн. втраченого заробітку, то суд зазначає наступне. В правовідносинах, що склались між сторонами має місце заподіяння шкоди, яка завдана кримінальним правопорушенням (злочином). Відповідно до положень ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Зі змісту вироку вбачається, що при розгляді кримінального провадження відносно [PERSON] , цивільний позов потерпілого [PERSON] не розглядався. Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України\~фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. В силу ч. 2 ст. 1195 ЦК України\~передбачено, що у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»\~(з шкоди» судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана фізичній особі, майну фізичної особи чи майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно ч. 1 ст. 1177 ЦК України\~шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до п. п. 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, п. 2.2. Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності. Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю. Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, тоді як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках. Отже, на підставі цих відомостей суд визначає розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню. Відповідно до п. 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317\~міські,\~міжрайонні,\~районні медико-соціальні\~експертні комісії:\~а)\~визначають ступінь\~обмеження життєдіяльності\~людини,\~у тому\~числі стан\~працездатності,\~групу,\~причину і\~час настання\~інвалідності,\~а також\~ступінь втрати\~професійної працездатності (у процентах) працівників, які одержали каліцтво чи інше ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням своїх трудових обов`язків; б) встановлюють потребу інвалідів у соціальній допомозі, що була б спрямована на полегшення наслідків погіршення здоров`я (протезування, засоби пересування, робочі пристосування, постійний догляд тощо). Таким чином, належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати професійної працездатності (у процентах) для застосування\~\~ст. 1195 ЦК України\~є відповідний висновок МСЕК з визначенням відсотка втрати працездатності. Системний аналіз норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що для виникнення у потерпілого права на відшкодування втраченого заробітку (доходу) обов`язковою умовою є факт втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, на відміну від права на відшкодування витрат на лікування та моральної шкоди, яке не пов`язується із встановленням такого факту». Зазначене також підтверджується усталеною судовою практикою, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2020 року у справі № 227/7154/13-к (провадження № 61-20082св19) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 263/16183/18 (провадження № 61-17116св19). З довідок до акту огляду медико-соціальною\~експертною комісією\~серії 12\~ААБ №\~728990\~від 24\~червня 2020\~року,\~серії 12\~ААБ №\~513916\~від 13\~жовтня 2021\~року вбачається,\~що [PERSON] \~встановлена ІІ\~група інвалідності\~до 13\~жовтня 2023\~року,\~причина інвалідності\~-\~загальне захворювання\~(а.с.\~14,\~23,\~135-136). Згідно наданого представником позивача листа Одеського обласного центру медико-соціальної експертизи спеціалізована травматологічна МСЕК ступінь втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності [PERSON] не передбачено, тому не встановлювався (а.с. 153). Судом встановлено, що позивачу первинно встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням та ступінь втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності не встановлювався. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що позивачу [PERSON] медико-соціальною експертною комісією ступінь втрати працездатності не встановлювався, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування втраченого заробітку, у зв`язку з втратою працездатності. Щодо позовних вимог про\~відшкодування моральної шкоди у розмірі 500000,00 грн. суд зазначає наступне. За змістом\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Щодо визначення розміру відшкодування позивачу моральної шкоди, то в цьому випадку суд бере до уваги роз`яснення, що викладені в п. 3, п. 5, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 лютого 1995 року № 4, які зазначають, що «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану». Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При визначенні розміру стягнення на відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги розмір завданої моральної шкоди та її тривалість, а також, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Судом встановлено, що внаслідок кримінального правопорушення, вчиненого відповідачем, позивач зазнав моральні страждання, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього в результаті злочину, моральна шкода, спричинена позивачу полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку перебуванням на довготривалому стаціонарному лікуванні, під час якого переніс хірургічне втручання, став особою з інвалідністю другої групи, витратив значний час та доклав додаткових зусиль для відновлення\~\~звичайного способу й організації свого життя, який було порушено внаслідок дій відповідача. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Суд також вважає за необхідне зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. І такий розмір визначається судом, виходячи з конкретних обставин справи. При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд керується засадами розумності, виваженості та справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, враховує глибину та ступінь моральних і фізичних страждань позивача, яких він зазнав внаслідок отриманої травми, конкретні обставини справи, характер винних дій відповідача, ступінь наставших негативних явищ в житті позивача, тривалість строку порушення його законних прав, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 50000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, що на думку суду є достатнім та таким, що відповідає моральним стражданням, перенесеним позивачем. В судовому засіданні не знайшов своє підтвердження факт моральних страждань, понесених позивачем [PERSON] в зв`язку з неправомірними діями відповідача в розмірі зазначеному останнім, оскільки не був доведений в судовому засіданні, тому в цій частині позовні вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення заявлених [PERSON] вимог позову. Відповідно до положень ч. 1, п.\~1,\~п.\~4\~ч.\~3ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір». Як вбачається з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 24 червня 2020 року [PERSON] , позивачу по справі, встановлена інвалідність другої групи (а.с. 14). Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю II групи. Згідно ч. 1, ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Беручи до\~уваги,\~що позивач\~при подачі\~до суду\~даного позову\~був звільнений\~від сплати\~судового збору,\~звернувся до\~суду з\~зазначеним позовом\~09\~лютого 2021 року, на підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 908,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави у зв`язку з задоволенням позовної вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди. Зважаючи на те, що позивачу в задоволенні позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди відмовлено, а позивач звільнений від сплати судового збору за подання до суду зазначеної позовної вимоги, суд прийшов до висновку, що витрати зі сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення\~матеріальної шкоди слід віднести за рахунок держави. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд бере до уваги, що необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.01.2020 року у справі № 690/408/17, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. Як вбачається з матеріалів справи позивачу надавалась правнича допомога адвокатом Афанасьєвим А.О. згідно договору про надання правової допомоги № 21 від 22 липня 2020 року (а.с. 85-87), додаткової угоди до договору про надання правової допомоги № 21 від 22 липня 2020 року (а.с. 88). Згідно акту виконання робіт (наданих послуг), опису виконаних робіт (надання послуг) згідно договору про надання правової допомоги № 21 від 22 липня 2020 року, додаткової угоди від 22 липня 2020 року, сторони визначили гонорар адвоката на загальну суму 10000,00 грн. (а.с. 90). Зазначені акт та опис включили наступні послуги: надання консультацій; складання адвокатських запитів; ознайомлення з матеріалами кримінального провадження; підготовка, складання та подання до суду позовної заяви. Відповідно до рахунку № 6 від 24 червня 2021 року, загальна сума, що підлягає оплаті позивачу становить 10000,00 грн. та була сплачена адвокату, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 3 від 24 червня 2021 року. Враховуючи об`єм та складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських послуг та розумності їхньої вартості, беручи до уваги, що позовні вимоги позивача частково задоволені, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. На підставі\~ст.\~ст.\~23, 1167, 1177, 1195 ЦК України,

Outcome: partial