Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Підстава позову (позиція позивача): 22 липня 2020 року позивач подав до суду вищезазначений позов, який останній мотивував тим, що у вересні 2019 року відповідач [PERSON] запропонувала йому передати їй земельну ділянку із неналежно оформленим будинком на ній, що за адресою [ADDRESS] , за що обіцяла прописати у себе в квартирі в м. Ірпінь, доглядати до смерті та забезпечувати необхідною медичною допомогою. На дану пропозицію позивач погодився, беручи до уваги постійні вмовляння та наголошування на пропозиції відповідачкою [PERSON] , оскільки позивач є похилого віку, пенсіонером з поганим станом здоров`я та перебуває у неприязних стосунках з дружиною, з якою проживав у м. Львів та перебував у зареєстрованому шлюбі від 1987 року. 02.11.2019 року позивач та відповідач [PERSON] уклали договір дарування ( як вважав позивач - довічного утримання), за яким позивач передав у власність відповідачці земельну ділянку кадастровий номер 4623686200:01:001:0617, площею 0, 0614 га, яка розташована в садівничому кооперативі «Весна», в селі Скнилів Пустомитівського району Львівської області із двоповерховим будинком, розташованим на ній, а відповідачка, як вважав позивач, зобов`язувалась забезпечувати позивача харчуванням, одягом, доглядом та необхідною медичною допомогою, лікуванням у м. Києві та доглядати до смерті. Фактично було укладено договір дарування земельної ділянки. Відповідно до п.12 даного договору, дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, що йому зрозуміла природа цього договору. Абз. 2 п.8 даного договору вказується, що укладення цього договору не пов`язане із виконанням обдаровуваною будь-яких дій майнового чи немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому. Однак позивач вказує, що у зв`язку із похилим віком та поганим зором поставив підпис, не перечитуючи умов договору, який відповідачка та нотаріус йому не надали, при цьому нотаріусом не було роз`яснено який саме договір укладався та його правові наслідки. Після укладення даного договору відповідачка виписала позивача з квартири [ADDRESS] та прописала у квартирі [ADDRESS] , де позивач не проживав, фактично проживаючи у [ADDRESS] , 2-га лінія. Через погіршення стану здоров`я та ненадання допомоги відповідачкою, позивач звернувся за медичною допомогою у госпіталь Служби безпеки України, оскільки являється ветераном СБУ, куди був госпіталізований, де з 13 по 27 грудня 2019 року та з 15 січня по 03 лютого 2020 року проходив лікування. Позивач з 13 по 23 лютого 2020 року проходив реабілітацію в санаторії «Ворзель». Після лікування відповідач у власну квартиру позивача не впустила, тому він повернувся у м. Львів, де проживала дружина. В подальшому від представника позивачу стало відомо, що у нотаріуса було підписано договір дарування, а не довічного утримання, та те, що 17.03.2020 року відповідачка подарувала земельну ділянку [PERSON] (відповідно до договору дарування від 17.03.2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 361). Таким чином, відповідачка, скориставшись похилим віком позивача, його станом здоров`я та зловживаючи його довірою, ввела його в оману щодо оформленого правочину. Позивач усвідомив, що при укладенні договору дарування, він помилився щодо його правової природи, прав і обов`язків сторін договору, вважаючи його договором довічного утримання, що вплинуло на його волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що договір дарування не був би вчинений. Зважаючи на свій вік, стан здоров`я, потребу у догляді та сторонній допомозі, позивач не міг на момент укладення договору правильно сприймати фактичні обставини правочину, що й призвело до укладення договору дарування під впливом обману. Враховуючи зазначене, позивач просить визнати договір дарування земельної ділянки площею 0, 0614 га, кадастровий номер 4623686200:01:001:0617, що розташована за адресою Львівська обл., Львівський район, с. Скнилів, садівничий кооператив «Весна», укладений 02.11.2019 року недійсним правочином, вчиненим під впливом обману; витребувати із чужого незаконного володіння, а саме [PERSON] . Позивач та його представник [PERSON] в судове засідання з`явились, вказали, що договір був укладений під впливом обману з боку позивачки [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак її представник у засіданні вказав, що у задоволенні позовної заяви слід відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про місце і час судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив. Свідок [PERSON] в судове засідання з`явилась, вказала, що позивач не готувався до розлучення з нею, а відповідачка обіцяла надати йому догляд. Зазначила, що позивач договір не читав, однак підписав з метою одержання прописки у м. Києві та лікування у військовому госпіталі СБУ. Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович в судові засідання не з`являвся, однак подав на адресу суду заяву про розгляд справи в його відсутності. У заяві також вказав, що підстав для визнання договору дарування земельної ділянки від 02.11.2019 року недійсним немає, умови даного договору були чітко роз`яснені позивачеві, при укладенні такого нотаріус переконався у дієздатності дарувальника. Договір був підписаний та прочитаний позивачем власноруч, жодних заперечень ним висловлено не було. Позовні вимоги вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі: 29.07.2020р. - запит щодо доступу до персональних даних; 29.07.2020р. - запит щодо доступу до персональних даних; 30.07.2020 р. - заява про вжиття заходів забезпечення позову; 03.08.2020 р. - ухвала суду про забезпечення позову; 21.08.2020 р. - відповідь на запит; 27.08.2020 р. - відповідь на запит; 28.08.2020 року ухвала суду про відкриття провадження у справі; 24.11.2020 року заперечення на позовну заяву; 25.11.2020 року заява позивача про виклик свідків та участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції; 25.11.2020 року клопотання позивача про витребування доказів; 25.11.2020 року ухвала суду про витребування доказів; 09.02.2021 року клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи; 29.04.2021 року відповідь приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гусак Р.Т. на виконання ухвали суду від 25.11.2020 року; 18.06.2021 року заява представника позивача про ознайомлення з матеріалами справи; 10.08.2021 року заява представника позивача про ознайомлення з матеріалами справи та виготовлення фотокопій; 10.08.2021 року відповідь на заперечення на позовну заяву; 17.08.2021 року заперечення на позовну заяву; 15.09.2021 року клопотання представника відповідачки про виклик свідків; 13.09.2021 року зава третьої особи про розгляд справи у її відсутності; 19.10.2021 року заява позивача про заяви від 26.10.2020 року в частині допиту свідків в режимі відеоконференції. 24.11.2020 року відповідачкою [PERSON] було подано заперечення на позовну заяву, в якому вона просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Вказує, що позивач при укладенні договору дарування земельної ділянки 02.11.2019 року був при повному розумінні своїх дій, при цьому перебував у неприязних стосунках з дружиною та готувався до розлучення, бажаючи продати свою частку квартири. У зв`язку із станом здоров`я, позивачка та позивач фінансували лікування позивачу у 5-й клінічній лікарні та у військовому госпіталі в м. Львів впродовж 3 місяців. Позивач був прописаний 06.12.2019 року у квартирі відповідачки у зв`язку із необхідністю лікування безкоштовного лікування в головному госпіталі СБУ України, що знаходиться в м. Києві, оскільки таке лікування надавалось безкоштовно службовцям СБУ, що мають прописку у м. Києві. З пропозицією прописки позивач неодноразово звертався до родичів, однак йому було відмовлено. Впродовж лікування відповідачка постійно провідувала позивача, що зафіксовано в журналі КПП госпіталя, при цьому позивач за весь час прописки у квартирі відповідачки, [PERSON] , комунальні послуги не оплачував. 10.08.2021 року позивачем було подано відповідь на заперечення на позовну заяву, у якій вказав, що заперечення на позовну заяву, подане відповідачкою, є необґрунтованим та не відповідає дійсності. Зазначив, що лікування у військовому госпіталі та у 5-ій клінічній лікарні м. Львова оплачувалось ним особисто, а не відповідачами, як вказано у запереченні на позовну заяву. Позивач зазначає, що наміру продати частку квартири та переїхати на постійне проживання у м. Ірпінь Київської області не було. Вказує, що через постійні вмовляння [PERSON] та через певні обставини, зокрема похилий вік, стан здоров`я та неприязні стосунки із дружиною [PERSON] , позивач погодився на пропозицію відповідачки і уклав, як він вважав, договір довічного утримання, за яким зобов`язувався передати у власність відповідачці земельну ділянку, а вона в своє чергу забезпечувати його доглядом до смерті та належним медичним лікуванням та прописати у своїй квартирі в м. Київ. Також додає, що з пропозицією прописки у м. Київ ні до кого не звертався, а у м. Київ переїхав за наполяганням [PERSON] , яка шляхом обману та шахрайських дій щодо позивача отримала земельну ділянку за договором дарування від 02.11.2019 року. Просить позов задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. 17.08.2021 року відповідачкою [PERSON] було подано заперечення на позовну заяву, у якій вона вказала, що позивач, укладаючи договір дарування земельної ділянки, усвідомлював значення своїх дій та чітко розумів правову природу договору, оскільки сам є особою з вищою юридичною освітою. Вказує, що у зв`язку із готуванням до розлучення із дружиною [PERSON] , відповідач бажав передати сину у власність земельну ділянку, щоб вона не входила до переліку майна, яке підлягає поділу у зв`язку із розірванням шлюбу. Так як на даний момент у сина не було документів, то позивач вирішив переписати дану ділянку на [PERSON] . Ніяких домовленостей щодо довічного утримання позивача не було, і 02.11.2019 року позивач самостійно та без сторонньої допомоги, керуючи власним транспортом, прибув до нотаріуса Гусака Р.Т. Приватним нотаріусом було чітко роз`яснено позивачу правові наслідки договору, розтлумачено його зміст, та примірник даного договору, який був підписаний позивачем власноручно, у встановленому порядку було вручено. Введення позивача в оману не підтверджено жодними доказами, що долучені позивачем. Зазначає, що з метою одержання можливості лікування у госпіталі СБУ в Києві, позивач був зареєстрований у квартирі позивачки, що за адресою [ADDRESS] . Станом на 13.07.2021 року позивач у вказаній квартирі не проживає, що підтверджується актом, складеним та підписаним депутатом Ірпінської міської ради Когут С.С. Просить відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 02.11.2019 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Гусак Р.Т., реєстровий номер 1655. За вказаним договором [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку площею 0, 0614 га, в межах згідно з планом меж земельної ділянки, яка розташована за адресою [ADDRESS] , цільовим призначенням земельної ділянки є ведення садівництва, кадастровий номер 4623686200:01:001:0617. Відповідно до Висновку про ринкову вартість землі, зробленого 29.10.2019 року Відділом Держгеокадастру у Львівській області за № 31-13-0.29-6252/172-19, вартість земельної ділянки становить 2 237, 29 ( дві тисячі двісті тридцять сім) гривень 29 копійок. Сторонам нотаріусом роз`яснено вимоги ст. 203 ЦК України. Договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення. Сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається не про людське око, не приховує інший правочин і відповідає їх дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки, а також свідчать, що зміст цього договору їм нотаріусом роз`яснено у повному обсязі, текст договору прочитаний сторонами, а також прочитаний їм нотаріусом вголос. Сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, цей договір вчиняється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчиняти даний договір на вкрай невигідних умовах і він не є фіктивним та удаваним, тобто не є таким, що передбачено ст. ст. 234, 235 ЦК України. У сторін відсутні будь - які заперечення щодо кожної з умов договору, однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної з сторін. Право власності відповідача [PERSON] на земельну ділянку площею 0, 0614 га, кадастровий номер 4623686200:01:001:0617 підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.07.2020 року № 214684839. Факт власноручного підписання спірного правочину позивач не заперечував, вказав лише, що помилився, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, а не дарування земельної ділянки. Чинним законодавством України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Цивільний кодекс України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом, за домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим законодавством, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а сам правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Чинним законодавством України чітко визначено, які правочини підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема до таких договорів віднесено договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна відповідно до положень статей 657, 715, 719, 729, 732, 745, 1304 Цивільного кодексу України. До нотаріального посвідчення правочину нотаріус зобов`язаний здійснити перевірку дієздатності та правоздатності сторін правочину. При перевірці цивільної правоздатності та дієздатності юридичної особи нотаріус зобов`язаний ознайомитися з установчими документами, свідоцтвом про державну реєстрацію і витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців цієї юридичної особи і перевірити, чи відповідає нотаріальна дія, яка вчиняється, обсягу її цивільної правоздатності та дієздатності. Копії зазначених документів залишаються в справах нотаріуса. У випадках, передбачених законодавством, нотаріус перевіряє наявність спеціального дозволу (ліцензії) на здійснення юридичною особою окремого виду діяльності. Під цивільною дієздатністю фізичної особи згідно норм цивільного законодавства розуміється здатність особи своїми діями набувати для себе цивільні права і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть участь у них. Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, що підтверджують його вік, зокрема за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. Дієздатність громадянина також перевіряється на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. При посвідченні правочинів нотаріус встановлює дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Дотримання відповідності правочинів дійсним намірам сторін і вимогам законності пов`язано не тільки з можливістю визнання укладеного правочину недійсним, а й з відповідальністю нотаріуса за наслідки вчинюваної нотаріальної дії відповідно до Закону України «Про нотаріат», яким передбачено, що нотаріус повинен відмовляти у вчиненні нотаріальної дії, яка суперечить закону. Недотримання вимог закону є підставою для анулювання свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю. Виходячи з того, що позивачем та його представником не надано до суду доказів того, що під час посвідчення оспорюваного договору дарування нотаріусом не дотримано вищенаведених вимог законодавства, або з боку нотаріуса мало місце недобросовісне ставлення до виконання своїх обов`язків, і що такі дії нотаріуса оспорювались позивачем, протиправність дій нотаріуса встановлювалась у визначеному законом порядку, суд приходить до висновку, що при укладенні договору дарування земельної ділянки від 02.11.2019 року нотаріусом належним чином виконано всі передбачені діючим законодавством дії, правоздатність та дієздатність сторін договору перевірено, перед підписанням договір дійсно прочитаний сторонами вголос, тощо. Відповідно до копії довідки, виданої виконавчим комітетом Ірпінської міської ради від 13.07.2021 року № 3317, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Висновку про ринкову вартість землі, зробленого 29.10.2019 року Відділом Держгеокадастру у Львівській області за № 31-13-0.29-6252/172-19, вартість земельної ділянки становить 2 237, 29 ( дві тисячі двісті тридцять сім) гривень 29 копійок. Щодо позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, слід звернути увагу на наступне. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка здійснила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає установленню судом у цій справі, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. На виконання ст. 44 закону «Про нотаріат», до моменту підписання вищевказаного договору дарування нотаріус установила дійсність намірів сторін укласти саме договір дарування житлового будинку, роз`яснила вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків договору, встановила відсутність у сторін заперечень щодо умов договору. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно статей 229-233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Крім того, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину громадянин не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи саме в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29.02.2012 року №6-9цс12, від 28.09.2016 року № 6-1531цс16 та постановою Верховного Суду від 14.11.2018 року № 61-5896св18. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів (постанова Верховного Суду від 18.09.2019 року по справі №311/3823/15-ц, провадження № 61-13462св18). Так, в матеріалах справи відсутній висновок судово-психіатричної експертизи та інші докази, які б підтверджували неспроможність [PERSON] . Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, позивач зазначив, що уклав спірний договір дарування унаслідок обману, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання. Разом з тим, в судовому засіданні позивачі підтвердили, що під час укладання договору, вони не обговорювали з відповідачем, що вона буде їх утримувати. У статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Як вбачається зі змісту нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки, позивач вказав про те, що укладення цього договору відповідає його інтересам, його волевиявлення є вільним і усвідомленим, після чого вказаний договір був підписаний [PERSON] . У тексті договору дарування не міститься застережень (умов) щодо зобов`язання відповідача [PERSON] утримувати позивача [PERSON] та піклуватися про нього до дня смерті. Аналіз положень статей 203, 717 ЦК України свідчить про те, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Таким чином, судом встановлено, що позивач розумів природу спірного правочину, права та обов`язки сторін за договором дарування та наслідки вчинення цього правочину. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я; наявність у позивача спірного житла як єдиного. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року №6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року №6-202цс15; від 02 грудня 2015 року №6-2087цс15; від 16 березня 2016 року №6-93цс16; від 27 квітня 2016р № 6-372цс16. Як вбачається з пояснень позивача, він помилково вважав що укладаючи договір з відповідачкою [PERSON] 02.11.2019 року, відповідач буде його доглядати до дня смерті та надавати медичну допомогу. Зокрема, позивач звертаючись до суду, як підставу для визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного між ним та відповідачкою, вказував на те, що він є особою похилого віку, є тяжкохворим і єдиною підставою для визнання договору дарування недійсним, є те, що він помилявся щодо правової природи договору, прав та обов`язків сторін, та вважав, що між сторонами був укладений договір довічного утримання і що відповідачка [PERSON] забезпечить йому догляд до смерті та відповідне лікування. Крім того, судом до уваги приймаються пояснення позивача про те, що він не розумів, що укладає договір дарування. Ніяких домовленостей про постійний догляд з боку відповідачки [PERSON] , адресованих позивачу [PERSON] не було, ніколи між сторонами не йшла річ про укладення договору довічного утримання. В судовому засіданні встановлено, що позивач проживає у [ADDRESS] , зареєстрований у [ADDRESS] , навчався у Львівському національному університеті, перебуває у шлюбних відносинах з [PERSON] з 1987 року. З досліджених і оцінених судом доказів не вбачається, що позивач, укладаючи 02.11.2019 року договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 4623686200:01:001:0617, площею 0, 0614 га, яка розташована в садівничому кооперативі «Весна», в селі Скнилів Пустомитівського району Львівської області, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, на момент укладення вказаного договору усі його істотні умови було передбачено, з`ясовано та перевірено вільну волю дарувальника, який погодився зі всіма істотними умовами договору, укладений договір дарування земельної ділянки був добровільно підписаний сторонами, що свідчить про їх вільне волевиявлення на укладення договору дарування, нотаріусом було роз`яснено сторонам усі наслідки підписання такого договору. Як на підставу позову про визнання договору дарування недійсним позивач послався на те, що він помилився щодо правової природи спірного договору, що договір дарування не відповідає його внутрішній волі та був укладений під впливом обману з боку відповідачки [PERSON] , внаслідок його віку та стану здоров`я. Як вже зазначено судом, на час укладення договору дарування, що оскаржується, позивачу виповнилось 74 роки, але як стверджувала відповідачка, і вказані факти позивачами не спростовані, стан здоров`я позивача дозволяв йому здійснювати поїздки до нотаріуса для укладення договору. Наявні у матеріалах справи та досліджені судом докази спростовують посилання позивачів на помилку щодо правового характеру і наслідків для сторін спірного договору. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як вбачається з тексту договору дарування земельної ділянки, сторони вчинили даний правочин перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно. Договір підписано в присутності нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Одеської області Гусак Р.Т. , який встановив їх особи та дієздатність. Доказів, що [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, суду надано не було. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Засадами ст. 15 ЦК України гарантуються кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 334 ЦК України, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У відповідності до п. 5 постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Отже, враховуючи сукупність вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі. Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57 - 60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов`язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Львівського міського округу Гусак Роман Тадейович про визнання договору дарування недійсним та витребування майна. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У зв`язку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідачів і підлягають покладенню на позивача. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed