Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

18 березня 2021 року [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, треті особи: Дніпровська міська рада, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 26 жовтня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці розміром 334 кв.м., на якій розташовані: А-1 - житловий будинок шл.бет., житловою площею 41,0 кв.м., №1-6, І - огор., споруди, зал.асв. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кружиліною В.Г., за реєстровим №3206, зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №636 за реєстровим № 2997 24. Позивач зазначає, що житловий будинок, що відчужений за вказаним договором дарування, належав дарувальниці на підставі договору дарування від 27.08.1998р. посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною І.О. , за реєстрованим № 4676, зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №636 за реєстровим № 2997-24 від 29.03.2001р. Отже, з жовтня 2001 року вказане домоволодіння перебуває у власності родини позивача, а земельна ділянка у користуванні. Вирішивши приватизувати земельну ділянку, на якій розташовано вказане вище домоволодіння позивач дізналась, що в ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області станом на 2013 рік у Державному реєстрі земель м. Дніпропетровська зареєстровано право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0363 га, на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 30.10.2000р. номер державної реєстрації 026416 на ім`я : [PERSON] , рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.04.1999р. №680. Також, позивачу стало відомо, що на підставі договору дарування від 27.08.1998р. [PERSON] подарував [PERSON] жилий будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці розміром 334 кв.м., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною І.О. , за реєстрованим № 4676, зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №636 за реєстровим № 2997-24 від 29.03.2001р. Позивач вважає дії з боку [PERSON] щодо оформлення прав на земельну ділянку протиправними, які призвели до прийняття виконавчим комітетом Дніпровської міської ради неправомочного рішення про передачу у власність та надання у користування земельних ділянок громадянам у Ленінському районі м. Дніпропетровська від 19.04.1999р. №680, на підставі якого видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 30.10.2000р. №026416. У зв`язку із зазначеним позивач вимушена звернутися до суду із даним позовом задля захисту своїх прав, в якому просить суд визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради «Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам у Ленінському районі м. Дніпропетровська» від 19.04.1999р. №680, в частині передачі у приватну власність громадянину [PERSON] земельної ділянки (код ділянки [NUMBER] ), загальною площею 0,03628 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 30.10.2000р. №026416, виданого на ім`я [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2021 року позов залишено без руху із наданням строку для усунення вказаних недоліків, які позивачем належним чином усунуто. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження по цивільній справі в порядку спрощеного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача - адвокат Матросова Є.О., в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] , в судове засідання не з`явився. У письмовій заяві від 24.03.2021р. вимоги позову визнав у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення (35-36). Співвідповідач - виконавчий комітет Дніпровської міської ради в особї свого представника за довіреністю - Недосвітньої С.В., в судовому засіданні проти позову заперечувала, у задоволенні позову просила відмовити. У відзиві на позовну заяву співвідповідач зазначає, що ним не порушувались права позивача, а оскаржуване рішення прийнято в межах компетенції Дніпровської міської ради. Позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово із прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Скасування такого акту не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства. Розгляд цього позову (про визнання незаконним та скасування рішення про передачу міською радою земельних ділянок) не впливає на законність правовстановлюючих документів щодо права власності чи користування земельною ділянкою до розгляду спору про їх оскарження (не породжує юридичних наслідків). Посилаючись на викладені обґрунтування вважає, що позов про визнання недійсним та скасування рішень органів місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок не виконує функції захисту прав особи, оскільки не впливає на права та обов`язки сторін таких правовідносин (у зв`язку із тим, що дія цих ненормативних актів вичерпується фактом їх виконання). Тому, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню (а.с.75-78). Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд, заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. У судовому засідання встановлено, що [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] на земельній ділянці площею 334 кв.м., про що укладено договір дарування від 27.08.1998 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною І.О. , за реєстровим № 4676, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР в реєстровій книзі №636 під реєстровим № 2997-24 від 29.03.2001р. 26 жовтня 2001 року [PERSON] подарувала [PERSON] та [PERSON] жилий будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці розміром 334 кв.м. На зазначеній ділянці розташовано: А-1 - житловий будинок шл.бет., житловою площею 41,0 кв.м., №1-6, І - огор., споруди, зал.асв., про що укладено договір дарування від 26.10.2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кружиліною В.Г., за реєстровим №3206, зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №636 за реєстровим № 2997-24 04.12.2001р.(а.с.10-11). На підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.04.1999р. №680 «Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам у Ленінському районі м. Дніпропетровська» громадянину [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,03628 га, код ділянки - 81163019, що розташована за адресою: [ADDRESS] та видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 30.10.2000р., номер державної реєстрації 026416 на [PERSON] (а.с.12). У відповідності до положень ст. 17 Земельного кодексу України № 561-XII (в редакції чинній на момент укладення договору дарування) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу. Згідно із ст. 30 Земельного кодексу України № 561-XII (в редакції чинній на момент укладення договору дарування) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об`єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. Зважаючи на вказане можна зробити висновок, що у разі наявності у особи права власності на житловий будинок, останній набуває права користування земельною ділянкою, на якій він розташований та може оформити своє право власності на цю ділянку для його обслуговування. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції «Про захист прав та основних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном». Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Однак, зобов`язальний характер власності забороняє власнику використовувати право власності на шкоду правам громадян. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно із положеннями ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. У разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі. Статтею 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно із ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (п. г) ч.3). У відповідності до ч.2 ст.158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Так, статтею 155 Земельного кодексу України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч. 1 ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно із правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Таким чином, враховуючи викладене, а також те, що відповідач [PERSON] повністю визнав позовні вимоги виклавши це в письмовій заяві від 24.03.2021р., суд доходить висновку, що рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №680 від 19.04.1999р. та державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 30.10.2000р. №026416 прийняті із порушенням положень земельного законодавства та цивільного, що у свою чергу призвело до порушень законних прав та інтересів позивача як власника домоволодіння, розташованого на відповідній земельній ділянці, у зв`язку із чим, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, суд приходить висновку про необхідність стягнути із [PERSON] та Виконавчого комітету Дніпровської міської ради на користь [PERSON] , в рівних частках з кожного, судові витрати у розмірі 1 816,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved