Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Сватівського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] , про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові виїзди за межі держави Україна разом із матір`ю без згоди та супроводу батька в обґрунтування якого зазначила, що з 25.04.2009 по 27.06.2013 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На даний час вона з відповідачем спільно не проживає, і їй невідоме його місцезнаходження. Проживає разом з сином. У вихованні та утриманні дитини відповідач участі не приймає, матеріально не допомагає. [PERSON] зазначає, що має можливість та бажання возити дитину на відпочинок за кордон з метою оздоровлення та розширення кругозору. Просить суд надати дозвіл дитині [PERSON] , [INFO] , на тимчасові неодноразові в`їзди за межі держави України та оформлення документів для таких виїздів, а ткож на в`їзд на тимчасово окуповану територію та виїзд з неї разом з матір`ю [PERSON] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , на строк з дня набрання чинності рішення суду і до досягнення дитиною 16-річного віку. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена , у позові зазначила про розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомлений и про дату, час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції». Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило, відзив на позов не подав. Заперечень від позивача щодо заочного розгляду справи - не надходило, а тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України розглядає справу при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.04.2009 по 27.06.2013, даний шлюб сторони розірвали, що підтверджується рішенням Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 27 червня 2013 року (а.с. 7-15). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06 жовтня 2009 року (а.с. 14). Підставою для звернення до суду з даним позовом [PERSON] вказано неможливість виїзду з дитиною на підконтрольну Українській владі територію та за межі території Україна для оздоровлення дитини. Судом встановлено, що 07.12.2021 на адресу Сватівського районного суду Луганської області поштовим зв`язком надійшла заява, за змістом якої вбачається, що відповідач [PERSON] просить справу розглянути без його участі, з позовними вимогами згоден в повному обсязі, проти винесення рішення не заперечує. Заява датована 03.12.2021 та містить підпис та ПІБ відповідач - [PERSON] . Однак суд не може взяти таку заяву до уваги, оскільки, на поштовому канверті у реквізитах відправника зазначена адреса: [ADDRESS] , однак штамп та штрих код міститься із зазначенням місця відправки пошти "Старобільськ-3", що співпадає з адресою місця відправки поштової кореспонденції позивачем [PERSON] , з міста Старобільськ. Одже, у суда відсутні докази, того, що ця заява написана, підписата та відправлена до Сватівського районного суду Луганської області саме відповідачем [PERSON] . За змістом ч.1 ст.3, ст. 18 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою ВРУ від 27 лютого 1991 року № 789-ХП), та ч.7 і ч.8 ст. 7 Сімейного кодексу України усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини. Позивач, яка має місце реєстрації та постійного проживання у м. Сорокине, має необхідність у перетині лінії зіткнення з дитиною, на що не може отримати згоду батька. Отже, суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на перетин дитиною лінії зіткнення узгоджується з правами та обов`язками позивача, покладеними на неї зазначеними вище нормами діючого законодавства та не обмежує відповідача у можливості виконувати свої батьківські обов`язки. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частинами другою, третьою статті 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупований територіях у Донецькій та Луганській областях», порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території в Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій встановлюється відповідно до цього Закону. Частиною 2 ст. 12 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупований територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів із таких територій визначаються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 5.1.1 та п. 5.1.2 Тимчасового порядку здійснення контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів і вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської області, в`їзд на неконтрольну територію та виїзд з неї громадян України та іноземців (осіб без громадянства), в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27.01.1995 року №57. Виїзд з неконтрольованої території громадян України, які не досягли 16 річного віку, здійснюється за умови пред`явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного ст. 5 Закону України «Про громадянство України» або ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16 річного віку, виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 зі змінами і доповненнями, передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи, що перетин лінії малолітнім [PERSON] , [INFO] відповідає його інтересам, та не було встановлено обмежень чи заборон до цього, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення у частині надання дозволу неповнолітній дитині на виїзд та в`їзд в район проведення антитерористичної операції на непідконтрольну територію України (м. Сорокине) через лінію зіткнення у межах Луганської та Донецької областей без згоди його батька у супроводі матері. Стосовно позовних вимог про надання дозволу на тимчасові неодноразові виїзди за межі держави Україна разом із матір`ю без згоди та супроводу батька та оформлення документів для таких виїздів, суд приходить до наступного. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 викладено правовий висновок про те, що дозвіл на виїзд за кордон дітей у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення. [PERSON] просить надати дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за межі держави Україна разом із матір`ю без згоди та супроводу батька та оформлення документів для таких виїздів з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною 16 річного віку, при цьому не вказуючи, які країни має на меті відвідати дитина, протягом якого часу, та для яких цілей (лікування, навчання, туризм, участь у спортивних змаганнях чи творчих колективах тощо) та не надає будь-яких доказів того, що батько дитини ухиляється від надання такого дозволу. Принциповим для вирішення цієї справи є з`ясування питання про те, чи наявні підстави для надання довго триваючого багаторазового дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі позивача за відсутності згоди відповідача без зазначення країн та періодів поїздок. Суд вважає, що не зазначення в позовній заяві конкретного періоду на який необхідно надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон, країну до якої відбудеться виїзд та конкретний час перебування дитини за кордоном виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дітей. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки та може створити ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості. Крім того суд звертає увагу позивача, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок такого виїзду, однією із важливих підстав для надання такого дозволу є зазначення країни, до якої має виїхати дитини, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон, проте позивачем визначений порядок отримання відповідного дозволу не дотримано. Отже в цій частині позовних вимог суд вважає з необхідне відмовити через їх недоведеність. При цьому суд зазначає, що позивач не позбавлений повторного права на звернення до суду з аналогічним позовом за інших обставин та доказів.

Outcome: partial