Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

06 жовтня 2020 року до суду надійшла позовна заява Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 03.06.2013 р. у розмірі 12663,26 грн. та судові витрати, посилаючись на невиконання відповідачем умов договору, що призвело до виникнення заборгованості. 15 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. 23 лютого 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач просить у позові відмовити, посилаючись на пропуск позовної давності, не врахування сплачених коштів, надмірні штрафи та відсотки, відсутність доказів досудового врегулювання спору. Також відповідач просила розглядати справу в загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 28 квітня 2021 року відмовлено у розгляді справи за правилами загального позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві зазначив про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, 26.07.2021, 11.10.2021, 15.11.2021, 02.02.2022 до суду надійшли заяви відповідача про відкладення судового засідання з посиланням на продовження на території України карантину. Однак, доводи відповідача суд не приймає до уваги, оскільки зазначене не позбавляє відповідача можливості надати заяву про розгляд справи у відсутності відповідача або скористатись правом участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України. Окрім цього, суд враховує тривалий розгляд справи, протягом якого відповідачем подано відзив, а в подальшому чотири заяви про відкладення судового засідання з посиланням на карантин. Відтак відповідач скористався правом на подання відзиву, а її неявка в судове засідання є повторною, що на думку суду не перешкоджає вирішення спору у даному судовому засіданні. Враховуючи викладене, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку: За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Частиною 1 статті 634 вказаного Кодексу встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч.ч.1,2 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією (ч.1 ст.546 ЦК України). Відповідно до змісту ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми є нікчемним. Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою, штрафом, пенею є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 03.06.2013 ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] підписано Анкету-заяву, згідно з умовами якої остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У заяві зазначено, що відповідач згоден, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг і згодна з його умовами. До заяви банк додав Умови та Правила надання банківських послуг. Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву. Крім того, додані до позову Умови не підписані відповідачем, а роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Тому відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. У зв`язку з цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч.1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання. Таку правову позицію висловив Верховний Суд в постановах від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19) та від 04 вересня 2019 року (справа №382/1131/18, провадження №61-4057ск19), яка згідно ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права. Відтак, суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг і Тарифи ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи та не містить підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03.06.2013 року шляхом підписання Анкети-заяви. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 15.09.2020 становить 12663,26 грн. і складається з: 8821,22 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3792,04 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 50,00 грн. - нарахована пеня. Однак, Анкета-заява від 03.06.2013, яка знаходиться в матеріалах справи, не містить даних щодо встановлення розміру кредитного ліміту, процентної ставки, відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів). А як судом зазначено вище, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг і Тарифи ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи та не містить підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03.06.2013 року шляхом підписання Анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентної ставки та пені. Відтак, вимога Банку про стягнення заборгованості по процентам та пені не підлягає задоволенню. При цьому, як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїх Постановах, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З виписки по рахунку встановлено, що відповідач отримав та користувався кредитними коштами. Відтак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З наданої Банком виписки з банківського рахунку відповідача та розрахунку заборгованості вбачається, що за рахунок коштів останньої Банком списувалася з кредитного рахунку позичальника пеня, що не передбачена умовами договору від 03.06.2013. З огляду на зазначені обставини суд вважає, що зазначені суми, за рахунок яких кредитором погашалася пеня, що не були передбачені договором про надання банківських послуг підлягають зарахуванню на погашення заборгованості за тілом кредиту. Згідно наданих банком виписок з особового банківського рахунку відповідача та розрахунку боргу різниця між простроченим тілом кредиту та пенею, списаною з кредитного рахунку позичальника складає 7 321,22 грн (8821,22 - 1500,00), а тому саме ця сума, на думку суду, підлягає стягненню з позичальника. Таким чином з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 7 321,22 грн. в рахунок заборгованості за договором про надання банківських послуг від 03.06.2013. Оскільки відповідачем заявлено про застосування позовної давності, тому вирішуючи питання про дотримання позивачем строку позовної давності суд виходить з такого. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. З руху коштів по рахунку наданого позивачем встановлено, що відповідач здійснював погашення боргу нерегулярно, останній платіж за карткою було здійснено відповідачем 24 липня 2019 року, що свідчить про переривання строку позовної давності. Банк звернувся до суду із даним позовом 30.09.2020 року (згідно поштового штемпелю), тобто в межах строку, передбаченого ст. 257 ЦК України. Відтак, позовна давність не може бути застосована. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника 7 321,22 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту. Враховуючи викладене, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 1215,26 грн.

Outcome: partial