Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

Адвокат Михайлюк А.Г. діючий в інтересах [PERSON] звернувся до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якій просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог адвокат Михайлюк А.Г. посилався на те, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом АВА №451878 від 29.06.1999 року, реєстр №1150, посвідченого державним нотаріусом Станично-Луганської державної нотаріальної контори Перепелицею І.В. В зазначеному будинку зареєстровані: [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Цей факт підтверджується довідкою №79 від 28.07.2021 року, виданою відділом ЦНАП Станично-Луганської селищної військово-цивільної адміністрації Щастинського району Луганської області. Представник позивача зазначає, що відповідачі не проживають в будинку позивача, починаючи з 2014 року, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї. Також цей факт підтверджується показами сусідів: [PERSON] та [PERSON] . Через те, що відповідачі зареєстровані у будинку позивача, останній має сплачувати більшу суму за житлово-комунальні послуги, чим порушуються його майнові права. Фінансовий тягар позивача по сплаті за житлово-комунальні послуги зростає. Представник позивача зазначає, що позивач, як власник житла вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідачі створюють перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник позивача направив до суду заяву, в якій просив суд розглядати справу без участі позивача та представника позивача. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, жодних заяв чи клопотань від них не надходило. Враховуючи, що відповідачі про дату та час розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, відзивів не подавали, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутністі відповідачів за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом АВА № 451878 від 29.06.1999 року, посвідченого державним нотаріусам Станично-Луганської державної нотаріальної контори Перепелицею І.В., [PERSON] належить будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно листа начальника КП «Станично-Луганське БТІ» від 24.09.2021 року за №166 - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] (1/1) частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом АВА №451878 від 29.06.1999 року, реєстр №1150, виданого Станично-Луганською державною нотаріальною конторою. З копії Державного акту на право власності на землю серії ЯМ №559013, виданого 28.09.2012 року Станично-Луганською селищною радою на підставі рішення 8 сесії 6 скликання Станично-Луганської селищної ради від 21.07.2011 року №8/75, вбачається, що власником земельної ділянки площею 0,0818 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . В зазначеному будинку зареєстровані: [PERSON] , 1960 року народження, [PERSON] , 1962 року народження, [PERSON] , 1993 року народження, [PERSON] , 1991 року народження, що підтверджується довідкою №79 від 28.07.2021 року, виданою в.о. начальника відділу ЦНАП А.О. Огієнко, однак відповідачі фактично там не проживають з травня 2014 року, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеним 03.09.2021 року спеціалістами першої категорії відділу соціального забезпечення: Н.О. Валакіткіною , І.М.Ільченко. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права користування житловим приміщенням. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають понад рік, житловим будинком не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачують, домовленості з позивачем про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої їх реєстрації у житловому будинку позивача наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаним житловим будинком. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивач, звертаючись до суду з позовом, не заявляв вимог про стягнення з відповідачів на його користь судового збору, а тому вважає судові витрати залишити за рахунок позивача. На підставі викладеного і

Outcome: approved