Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. 08.12.2021 року [PERSON] звернулася до Малинського районного суду Житомирської області з позовною заявою про визнання права власності на 42/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за набувальною давністю. Предметом позовних вимог є визнання за [PERSON] , [INFO] , права власності за набувальною давністю на 42/200 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] . Підставою позовних вимог є те, що згідно договору дарування від 26.09.1977 року, посвідченого державним нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори Сотніченко І.В., [PERSON] та [PERSON] отримали у власність 42/100 частини житлового будинку в [ADDRESS] ), тобто по 42/200 частини кожен. Обдаровані були рідними братом та сестрою, які отримали в дар частину будинку від своєї матері [PERSON] . В користь обдарованих перейшли тамбур, кухня, дві кімнати та сарай. 29.08.1992 року [PERSON] та мати позивача [PERSON] уклали шлюб та стали проживати родиною у домоволодінні в [ADDRESS] . Разом з цим, з дня оформлення договору дарування від 1977 року, [PERSON] у вищевказаному будинку ніколи не проживала, а з часом, як стверджує позивач, виїхала на постійне місце проживання до іншої області та, як наслідок, контакти з нею були втрачені. [INFO] в м. Малині помер батько позивача [PERSON] , спадщину після смерті якого прийняла його дружина (мати позивача) [PERSON] . [INFO] в м. Малині померла мати позивача [PERSON] . Згідно Свідоцтва про право на спадщину [PERSON] отримала в порядку спадкування після смерті матері 42/200 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] . Позивач зазначає, що понад 26 років, спочатку разом зі своїм чоловіком, а потім після смерті останнього ще 11 років, мати позивача [PERSON] проживала у своїй частині та частині будинку по [ADDRESS] , належній [PERSON] . Крім того, мати [PERSON] несла всі витрати, пов`язані з користуванням будинком та сприймалася оточуючими, як власник 42/200 частин домоволодіння по [ADDRESS] . Саме з [PERSON] , потім з [PERSON] , а нині з позивачем укладені договори у сфері житлово-комунальних послуг. Власником іншої частини домоволодіння у розмірі 58/100 частин була [PERSON] , а на даний час є [PERSON] . На підставі вищевикладеного, виходячи з того, що з 1992 року мати позивача добросовісно володіла чужим майном, а на даний час [PERSON] продовжує відкрито, безперервно ним володіти, на це майно не претендують інші особи, позивач просить визнати за нею право власності на 42/200 частин житлового будинку за набувальною давністю у судовому порядку. Позивач [PERSON] в судове засідання з`явилася, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася неодноразово, в тому числі шляхом розміщення на веб-сайті «Судова влада України» оголошення про призначення справи до розгляду. Третя особа [PERSON] в судове засідання з`явилася, позовні вимоги [PERSON] підтримала, не заперечила щодо їх задоволення. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення позивача та третьої особи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши наявні докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Встановлено, що на підставі Договору дарування від 26.09.1977 року, посвідченого державним нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори Сотніченко І.В. та зареєстрованого в реєстрі за №3099, [PERSON] подарувала [PERSON] та [PERSON] 42/100 частин житлового будинку [ADDRESS] (нині [ADDRESS] ) (а.с.5-6). Відповідно до свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] , її батьками є: [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). 02.04.1992 року між [PERSON] та матір`ю позивача [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.7). Після реєстрації шлюбу прізвище [PERSON] змінилося на [PERSON] . [INFO] в м. Малині Житомирської області помер вітчим позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис про смерть №125 (а.с.9). [INFO] в м. Малині Житомирської області померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №150 (а.с.10). Спадщину після смерті [PERSON] прийняла позивач, якій 06.03.2020 року приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Януш Л.О. було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №67. Спадщина, на яку видане дане свідоцтво складається з 42/200 часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] , з загальною площею будинку 80,7 кв.м., житловою площею 34,7 кв.м. (а.с.16). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний номер 2032289138 від 06.03.2020 року вбачається, що власником 42/200 частин житлового будинку з господарським будівлями по [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.17). В матеріалах справи наявний технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.12-15). Згідно довідки Малинського районного комунального підприємства з технічної інвентаризації Житомирської обласної ради №60 від 02.07.2021 року, станом на 01.01.2013 року право власності на жилий будинок по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] - на 42/100 частини; за [PERSON] - на 58/100 частин (а.с.11). В матеріалах справи наявна копія Договору купівлі-продажу від 16.08.1972 року, з якої вбачається, що [PERSON] продала [PERSON] 58/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] ) (а.с.18-21). У якості доказів користування будинком, проживання у ньому та несення витрат на утримання домоволодіння, позивачем долучено до матеріалів справи копії договору про користування електричною енергією від 17.09.2004 року, який укладений між вітчимом позивача [PERSON] та ВАТ «Енергопостачальна компанія «Житомиробленерго» (а.с.24), квитанції за комунальні послуги (а.с.25), довідку про склад сім`ї [PERSON] (а.с.26), довідку про те, що мати позивача проживає у житловому будинку [ADDRESS] від 17.03.2016 року (а.с.27). 10.12.2021р. та 21.12.2021р. судом було направлено до сектору реєстрації виконкому Малинської міської ради запит з метою встановлення місця проживання/реєстрації відповідача [PERSON] (а.с.33,34). 21.12.2021 року від сектору реєстрації виконкому Малинської міської ради надійшла відповідь на запит суду, з якої вбачається, що в реєстрі Малинської територіальної громади відсутні відомості щодо зареєстрованого місця проживання [PERSON] (а.с.35). 18.01.2022 року судом направлено запит до Малинської державної нотаріальної контори Житомирської області з метою встановлення спадкоємців у разі смерті [PERSON] та отримання спадкової справи (а.с.43). 20.01.2022 року від нотаріальної контори до суду надійшов лист №01-16/34, з якого вбачається, що спадкова справа до майна [PERSON] не заведена (а.с.44). Мотиви та застосовані норми права. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ЦПК України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із положеннями, зокрема, ст.15,16 Цивільного кодексу України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Предметом позову у даній справі є вимога позивача до [PERSON] про визнання права власності на 42/200 частин житлового будинку за набувальною давністю. Згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. У постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) Велика Палата Верховного Суду аналізуючи питання виникнення на набуття права власності на майно за набувальною давністю у порядку статті 344 ЦК України, звернула увагу на сукупність обставин, передбачених у цій нормі процесуального закону, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. З указаного слідує, що набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постановах від 15 квітня 2021 року у справі № 448/1144/18 (провадження № 61-7064св20), від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, аналізуючи питання добросовісності та безтитульності володіння, як одних із підстав, передбачених статтею 344 ЦК України для набуття права власності на майно за набувальною давністю, дійшов висновку про те, що наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Таким чином, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сам по собі факт користування позивачем цим майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю, і у позивача немає підстав для набуття права власності на вказане майно відповідно до статті 344 ЦК. На підставі зазначеного, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову [PERSON] у задоволенні поданого позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed