Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 09 листопада 2021 року позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання втратившим право користування, усунення перешкод в користуванні власністю та зняття з реєстраційного обліку, просить суд: визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зняти його з реєстраційного обліку у будинку [ADDRESS] . Так, вимоги позивача мотивовані тим, що вона, на підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 06 березня 2012 року є власником житлового будинку [ADDRESS] . Позивач зазначає, що в належному їй будинку зареєстрований відповідач, її онук, який за цією адресою не мешкає з травня 2019 року. Забравши всі свої речі він переїхав на постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що реєстрація відповідача у будинку порушує її права власності, вона не може повною мірою розпоряджатися своєю власністю, змушена сплачувати комунальні послуги за відповідача, що покладає на неї додатковий та безпідставний фінансовий тягар. З урахуванням наведених вище обставин, вона, посилаючись на принцип захисту права власності, звернулась до суду з даним позовом. Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі. 12 листопада 2021 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду. 17 грудня 2021 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Позивач в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи у відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, у відповідності до ст. 131 ЦПК України був повідомлений належним чином. Матеріали справи містять його заяву про розгляд справи за його відсутність, проти позовних вимог не заперечує. Суд розглядає справу за відсутність сторін, відповідно наданих заяв, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що дійсно позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 26 березня 2001 року. /а.с. 3/ Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії домової книги, у житловому будинку [ADDRESS] , окрім інших, зареєстрований онук позивача, відповідач по справі. /а.с. 4-5/ Згідно акту, складеного КП «ЖЕО №1» від 09.09.2021 року, [PERSON] є власницею будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований з 02 квітня 2012 року онук власниці [PERSON] , [INFO] . Зі слів сусідів, [PERSON] не проживає за вказаною адресою з травня 2019 року. Факт не проживання підтверджують сусіди [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач вказує, що її онук, з травня 2019 року, забравши всі свої речі переїхав на постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Нормативне обґрунтування, оцінка аргументів сторін, висновки суду. Частиною першої статті 316 ЦК України встановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). При цьому згідно статті 346 ЦК України право власності припиняється, зокрема, в разі відчуження власником свого майна. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, за змістом зазначених норм права, користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У системному аналізі статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України, а також ст. 71,72 ЖК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405,406 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Ст. 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Початок перебігу строку відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні. Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Відсутність відповідача за місцем реєстрації достовірно підтверджено актом не проживання від 09.09.2021 року. Будь-яких поважних причин не проживання відповідача за місцем реєстрації матеріали справи не містять. Таким чином, не зняття з реєстрації відповідача порушує право власності позивача, зокрема право розпорядження належним їй майном. Положеннями ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Враховуючи вищевикладене, а саме зареєстроване у встановленому порядку право власності позивача на житловий будинок [ADDRESS] , ту обставину, що відповідач дійсно не проживає в ньому понад встановлені чинним законодавством строки, тобто з травня 2019 року, в той час як мешкає за іншою адресою, виходячи з принципу захисту права власності та з урахуванням того, що рішення суду є самостійною підставою для зняття з реєстрації, суд приходить до висновку про обґрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Стосовно вимог позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку, суд приходить до наступного. У відповідності до ч. 3 п.34 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У ч.2 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зазначено, що зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Положеннями ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Враховуючи визначений чинним законодавством порядок зняття з реєстрації особи, про яку судом вирішено питання про визнання їх такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині зняття з реєстраційного обліку [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: partial