Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків, в якому просив надати дозвіл на необмежені поїздки за кордон за межі України з дитиною, [PERSON] - [INFO] без згоди та супроводу другого з батьків, [PERSON] , до досягнення [PERSON] шістнадцяти років. Надати дозвіл без згоди матері дитини на оформлення документів, пов`язаних з перетинанням неповнолітнього [PERSON] кордону України для виїзду за межі України. Позов обґрунтований наступними обставинами. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 2002 року до 23 грудня 2019 року. Сторони тривалий час проживають в м. Осло в Норвегії, де у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Син сторін постійно проживає та навчається в Норвегії, є учнем 9-го класу. Після розірвання шлюбу відповідач виїхала з будинку, в якому мешкала разом із дитиною, та син сторін залишився проживати разом із батьком. Відповідач після розірвання шлюбу з дитиною не спілкується, добровільно передала позивачу відповідальність за спільного сина, дитина знаходиться на повному утриманні батька. Неодноразові прохання сина та батька з`явитися для надання дозволу на виїзд сина за кордон відповідач ігнорує. Позивач зазначає, що відповідач безпідставно не надає згоду на виїзд дитини за кордон, у зв`язку із чим дитина обмежена у виїзді за кордон до країни свого постійного проживання, оскільки, у разі приїзду до України, син сторін не зможе виїхати за кордон без дозволу матері. Тривалий час син сторін не має можливості приїхати до України, зокрема, і до м. Одеси, де мешкає його рідна бабуся, хоча раніше двічі на рік приїжджав на оздоровлення та відпочинок до неї. У зв`язку із такими обставинами позивач змушений звернутися до суду. Сторона позивача в ході розгляду справи позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Сторона відповідача звернулася до суду із заявою, в якій відповідач позов визнала в повному обсязі із відсутністю заперечень проти позовних вимог. Представник Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в особі Органу опіки та піклування, у відкрите судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Правовідносини між сторонами виникли внаслідок надання дозволу на виїзд дитини за межі України та регулюються Главою 13 Розділу ІІІ СК України, та Главою 22 ЦК України. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Малиновського районного шлюбу від 23 грудня 2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.12). Встановлено, що у шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] (а. с. 15), який після розірвання шлюбу між сторонами залишився проживати з позивачем. Позивач [PERSON] разом із сином проживають в м. Осло, Норвегія, що підтверджується копією свідоцтва про проживання (а. с. 19). Син сторін [PERSON] є учнем Стасьонсф`єллецької шкоди в м. Осло (а. с. 21). Матеріали справи містять відомості про те, що відповідач [PERSON] передала батьківську відповідальність за [PERSON] , який мешкає в м. Осло позивачу - [PERSON] (а. с. 24, 26). Із матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] неодноразово звертався до відповідача по питанню надання дозволу сину сторін на виїзд із України з батьком на літні канікули до Норвегії, де дитина живе та навчається (а. с. 27, 28). Будь-якої відповіді на вказані звернення позивача з боку відповідача матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., яку ратифіковано ВРУ 27.09.1991 р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Також п. п. 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У Постанові від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що неповнолітній син сторін проживає з батьком в Норвегії поза межами України, який забезпечує дитині повний і гармонійний розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, враховуючи необхідність відвідання дитиною України, громадянином якої він є, суд приходить до висновку про доцільність надання дозволу [PERSON] на виїзд за межі території України неповнолітнього [PERSON] , [INFO] без згоди та супроводу матері - [PERSON] до досягнення дитиною шістнадцяти років з дня набрання рішенням законної сили. Разом з цим суд зазначає, що дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі території України без згоди матері не позбавляє останню права брати участь у вихованні та житті сина, відвідувати його та спілкуватись. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі викладеного,

Outcome: approved