Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

[PERSON] 15.12.2021 року звернулась до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з цим позовом до АТ "Укразалізниця" в особі Виробничого підрозділу "Вагонна дільниця станції Жмеринка" філії "Пасажирська компанія" АТ "Укразалізниця" із вимогами скасування наказу відповідача від 08.12.2021 року про її відсторонення, просила поновити її на посаді та стягнути з відповідача заробітну плату за період відсторонення від роботи. У позовній заяві позивач [PERSON] виклала наступну позицію. Вона з 2019 року працює сторожем у виробничому підрозділі "Вагонна дільниця станції Жмеринка" філії "Пасажирська компанія" АТ "Укразалізниця". В грудні 2021 року зіштовхнулась з порушенням своїх конституційних прав зі сторони відповідача, коли останнім постійно вимагалася медична інформація щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та обмеженням права щодо повноцінної роботи. 22.11.2021 року їй було вручено лист-ознайомлення із попередженням про відсторонення у разі відмови від вакцинації. 08.12.2021 року наказом начальника ВЧ-2 ст.Жмеринка за №1083 її відсторонено від роботи з підстав відсутності щеплення від зазначеної хвороби. Даний наказ вважає незаконним, оскільки він порушує конституційне право на працію, респіраторна хвороби COVID-19 не охоплюється визначеним законом переліком хвороб, профілактичні щеплення проти яких є обов`язковими і включаються до календаря щеплень, а також відмова працівника від вакцинації не може вважатись порушенням трудової дисципліни і бути підставою його звільнення (а.с.1-4). Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 20.12.2021 року відкрито провадження у даній справі, та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала заяву, у якій просила розгляд справи проводити й її відсутність. Позовні вимоги підтримала. Представник відповідача АТ "Укрзалізниця" Кукурузяк М.Б. в судове засідання також не з`явився. Попередньо подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.22-27), у якому просив відмовити у задоволенні позову повністю. Вказав, що конституційне право на працю позивача не порушено, оскільки остання з роботи не звільнена, та має право повернутись до праці за умови проходження повного курсу вакцинації проти COVID-19. Також зазначив, що працівники АТ "Укрзалізниця" на період дії карантину підлягають обов`язковому щепленню проти COVID-19, у разі відсутності протипоказань до проведення профілактичних щеплень. Якщо позивач не оскаржувала підзаконні нормативні акти, які регулюють права та обов`язки у процесі здійснення обов`язкових профілактичних щеплень, то слід вважати, що вони нею визнані. Роботодавець не міг не виконати приписів законодавства щодо відсторонення від роботи нещепленого працівника, оскільки це адміністративне правопорушення. Нездійснення посадовими особами товариства заходів по виконанню приписів законодавства і підзаконних нормативних актів щодо проведення щеплення працівників та відсторонення нещеплених від роботи реально могло призвести до зриву процесу перевезень, який є стратегічно важливим для економіки та обороноздатності держави завданням, а також епідеміологічно негативно вплинути на безліч громадян, що користуються послугами залізничного транспорту та інших його працівників. Зауважив, що підставою виникнення даного спору є відсторонення працівника від роботи, а не незаконне звільнення чи переведення на іншу роботу, тому вимоги позивача щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді суперечить п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України, якою передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого, або переведеного на іншу посаду працівника. Доводи позивача вважає безпідставними. Проти проведення розгляду справи в спрощеному провадженні не заперечував. Поважних причин своєї неявки в судове засідання не представив, клопотань про відкладення судового розгляду не подав. Відтак суд згідно ч.5 ст.279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] позивач [PERSON] працює у Виробничому підрозділі "Вагонна дільниця станції Жмеринка" філії "Пасажирська компанія" АТ "Укрзалізниця", з 12.12.2019 року переведена на посаду сторожа цеху паркової охорони (а.с.8-10). Згідно з довідкою про доходи від 07.12.2021 року №952 за вказаним місцем роботи позивачу [PERSON] нараховано заробітну плату за період з червня 2021 року до листопад 2021 року включно в сумі 41594,24 грн (а.с.11). Відповідно до статуту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року №735, відповідач АТ "Укрзалізниця" є юридичною особою (а.с.28-29). Згідно п.7.2 розділу 7 Положення про виробничий підрозділ вагонна дільниця станції Жмеринка філії "Пасажирська компанія" Акціонерного товариства "Українська залізниця", затвердженого наказом філії "Пасажирська компанія" АТ "Укрзалізниця" від 26.12.2018 року №413, працівники підрозділу несуть відповідальність за невиконання трудових обов`язків, покладених на них посадовоими інструкціями та правилами внутрішнього трудового розпорядку (а.с.38-43). Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року №83 відповідача АТ "Укрзалізниця" включено до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (а.с.51). Спільним наказом в.о. голови правління АТ "Укрзалізниця" Камишіна О.М. та в.о. члена правління АТ "Укрзалізниця" Синякова І.О. від 08.10.2021 року №472 запроваджено проведення вакцинації від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, працівників АТ "Укрзалізниця", які виявили бажання вакцинуватися (а.с.52). Начальник вагонної дільниці станції Жмеринка Діхтярук О.А. 18.11.2021 року виніс наказ №1020 "Про заходи щодо профілактики розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 серед працівників дільниці" (а.с.53-54), з яким відповідно до відомості позивач [PERSON] відмовилась ознайомлюватись (а.с.55). 26.11.2021 року складено акт про відмову від щеплення сторожа [PERSON] (а.с.56). Зобов`язання про дотримання вимог нормативно-правових актів у сфері нерозповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19 і необхідність проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 сторож [PERSON] підписала, зазначивши, що із зобов`язанням не згодна, про що складено акт від 09.12.2021 року (а.с.57-58). Позивач [PERSON] 07.12.2021 року подала начальнику ВЧ-2 Діхтяруку О.А. заяву, якою просила припинити відносно неї неправомірні дії та забезпечити можливістю виконувати обов`язки відповідно до укладеного договору (а.с. 60), а 09.12.2021 року подала письмове пояснення, у якому вказала, що відмовляється розголошувати інформацію про свій медичний статус, посилаючись на медичну таємницю (а.с.59). Відповідно до копії оскаржуваного наказу від 08.12.2021 року №1083 начальника Виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Жмеринка філії "Пасажирська компанія" АТ "Укрзалізниця" Діхтярука О.А., виданого на підставі вимог ст.46 КЗпП України, ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", позивача [PERSON] відсторонено від роботи з 10.12.2021 року до усунення нею причин, що стали підставою для її відсоронення від роботи. У преамбулі даного наказу вказано, що сторож [PERSON] , не зважаючи на те, що вона 20.11.2021 року належно ознайомлена з наказом від 18.11.2021 року №1020 та 08.12.2021 року із зобов`язанням здійснити профілактичне щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-2, а також із вимогами чинного азконодавства щодо обов`язковості такого щеплення, станом на 08.12.2021 року не виконала зазначених вище вимог. Із цим наказом позивач ознайомлена 08.12.2021 року, про що свідчить її підпис у листі-ознайомленні з наказом (а.с. 61,62). Комісією в складі трьох осіб виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Жмеринка 09.12.2021 року складено акт про відсторонення сторожа [PERSON] від роботи(а.с.63). Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони представлені із дотриманням вимог закону, не суперечать доводам позивача та ніким не оскаржуються. Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Трудові відносини в Україні врегульовані статтею 1 КЗпП України. Статтею 21 КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я. Згідно ст.46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Так, відповідно до ст.10 Закону України "Про Основи законодавства України про охорону здоров`я" встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, серед яких зокрема передбачено: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Згідно ч.1,2 ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153, відповідно до ст.10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", п.8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року №267, та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, затверджено "Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" . Станом на день постановлення оспорюваного наказу до вказаного переліку увійшли працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Сам наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щепленнь проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує "Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням". Обов`язковість профілактичних щепленнь проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, визначено відповідним Переліком, який підписаний Генеральним директором Директорату громадського здоров`я та профілактики захворюваності, і який відповідно не уповноважений визначати окремі професії, виробництва та організації, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб. Тобто, фактично обов`язковість профілактичних щепленнь проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153 для певних професій, виробництв та організацій не визначена, а затверджено лише "Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням". Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" визначено, що лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Отже, фактично з прийняттям відповідного наказу правове регулювання та визначення тих профілактичних щеплень, які є обов`язковими, не змінилось, а відтак відсторонення працівника, який входить до переліку, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153, є незаконним, оскільки саме до компетенції Міністерства охорони здоров`я України входять повноваження визначати Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, які встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, що відповідно і зобов`язує Міністерство охорони здоров`я України самостійно визначати відповідні хвороби та інфекції. Відповідно до п.4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року №595, щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами, згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року №595, та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак посилання та обґрунтування стороною відповідача необхідності наявності доказів щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, станом на 08.11.2021 року є незаконним. Сама й по собі вимога відповідача надання позивачем доказів проведення відносно неї якихось медичних маніпуляцій, тобто проведення щеплень, є неправомірною. Вказаний висновок суду ґрунтується та тому, що згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно ч.1 ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до ч.1,2 ст.32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Згідно положень ст.286 ЦК України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Фізична особа зобов`язана утримуватися від поширення інформації, зазначеної у частині першій цієї статті, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків або з інших джерел. Фізична особа може бути зобов`язана до проходження медичного огляду у випадках, встановлених законодавством. Тобто, вимога відповідача до позивача щодо надання конфіденційної інформації без її згоди була незаконною, а відтак правомірно відхилена позивачем. Положення п.5 ч.1 ст.7 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" зобов`язують, а не надають право підприємствам, установам і організаціям усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Враховуючи відсутність в оспорюваному наказі посилання, як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивачки від роботи, він безумовно є безпідставним, свавільним та підлягає скасуванню судом. Крім того, вказана норма права передбачає таку можливість щодо осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. При цьому, Міністерством охорони здоров`я України наразі не затверджено переліку інфекцій, ухилення від щеплення проти яких може бути підставою для відсторонення від роботи. Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.2 ст.113 Конституції України, Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Відтак пункт 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 слід розуміти не як надання повноважень для відсторонення працівників, а як наголошення необхідності дотримання закону, зокрема, пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", яка і регулює процедуру такого відсторонення. В іншому випадку, з метою правової визначеності та враховуючи принцип належного урядування, Кабінет Міністрів України у вказаній постанові мав би зазначити про це. Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 було введено карантин, термін дії якого закінчився 28.02.2021 року і надалі жодних постанов Кабінетом Міністрів України, яким би встановлювався карантин на інший період, не приймалось. Внесення змін до п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 є неприйнятним з точки зору закону, оскільки Кабінет Міністрів України вправі відповідно до вимог ч.1 ст.29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" встановлювати та відміняти карантин, а повноважень продовжувати його дію шляхом внесення змін до відповідних пунктів постанови, якою встановлювався карантин та визначався період його дії, не наділений. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, оскільки вони суперечать обставинам, встановленим судом у судовому засіданні, визнаючи безпідставним посилання сторони відповідача на приналежність АТ "Укрзалізниця", до складу якого входить виробничий підрозділ "Вагонна дільниця станції Жмеринка" філії "Пасажирська компанія" АТ "Укразалізниця", у якому працює позивач, на підставі згадуваної постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року №83 до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, оскільки наказ Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 року №2393 "Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням", власне яким даний Перелік серед решти доповнено пунктом 6 щодо працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року №83, набув чинності 09.12.2021 року. Так як наказ Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 року №2393 не є нормативно-правовим актом, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи, він згідно положень ст.58 Конституції України не має зворотньої сили, а тому вочевидь не поширюється на спірні правовідносини із постановлення напередодні оскарженого наказу відповідача від 08.12.2021 року №1083 про відсторонення від роботи позивача [PERSON] . Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу від 08.12.2021 року №1083 про відсторонення її від роботи є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Щодо вимог про поновлення на роботі та стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення позивачки від роботи, суд вважає необхідним зазначити таке. За змістом ст.5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності, тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Рішенням Європейського суду з прав людини від 15.11.1996 року в справі Чахал проти Сполученого Королівства (п.145) визначено, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Також у рішенні від 05.04.2005 року в справі Афанасьєв проти України (п.75) ЄСПЛ зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Відповідно до п.4 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Кодексом законів про працю України не врегульоване питання про відновлення становища, яке існувало до порушення права працівника у зв`язку з його незаконним відстороненням від роботи. Іншого способу захисту цивільних прав, як поновлення на роботі, даний Кодекс не містить. Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням принципу верховенства права та правової визначеності, з метою ефективного захисту порушених прав позивача [PERSON] , виконуючи завдання цивільного судочинства щодо справедливого вирішення справ по суті, за умови відсутності у наказі відповідача від 08.12.2021 року №1083 кінцевого терміну його дії, поєднання умов повернення позивачем до виконання трудових обов`язків із фактом здійснення нею щеплення проти репіраторної хвороби COVID-19, від якого позивачка на підставі статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" має право відмовитись на законних підставах, у зв`язку з чим її відсторонення від роботи може тривати невизначений проміжок часу, що по своїй суті є аналогічним звільненню, суд у даному цивільному спорі вважає потрібним за аналогією закону застосувати положення ст.235 Кодексу законів про працю України, відтак, враховуючи незаконність її звільнення, позивач підлягає поновленню на роботі Згідно ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Суд вважає необхідним стягнути з відповідача АТ "Укразалізниця" в особі Виробничого підрозділу "Вагонна дільниця станції Жмеринка" філії "Пасажирська компанія" АТ "Укразалізниця" на користь позивача [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення останньої від роботи 08.12.2021 до часу фактичного виконання судового рішення, обрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Згідно п.2,5,8 вказаного Порядку середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих (календарних) днів на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. За наведеного, виходячи з розмірів нарахованої позивачу за останні два місяці до її звільнення заробітної плати, середньоденного заробітку позивача в розмірі 318,57 грн ((6639,72 грн + 6740,07 грн)/(20+22)), за час вимушеного прогулу в період з дня неправомірного відсторонення від роботи 10.12.2021 року до дня постановлення даного рішення суду, що включає 35 робочих днів, стягненню з відповідача АТ "Укрзалізниця" на користь позивача [PERSON] підлягає середній заробіток в сумі 11149,95 грн (318,57 грн х 35 днів). Згідно вимог п.2,4 ч.1 ст.430 ЦПК України, ст.235 КЗпП України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення за один місяць середньої заробітної плати. Враховуючи, що позивач при подачі позову, в силу п.1.ч.1.ст.5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору, пропорційно задоволеним позовним вимогам витрати по сплаті судового збору відповідно до п.1.ч.1 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави в сумі 908 грн з розрахунку ставки судового збору за вимогами немайнового характеру фізичної особи, з огляду на те, що вимога стягнення заробітку є похідною від первісної вимоги поновлення на роботі. Враховуючи викладене, на підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Кодексу законів про працю України, Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб",

Outcome: approved