Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Буського районного суду Львівської області з позовною заявою до Буської міської ради, Золочівського району Львівської області про визнання права власності на земельні ділянки (пай) в порядку спадкування за заповітом та за законом. Позов мотивує тим, що [INFO] померла бабця позивача [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, до якого входять будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та земельні ділянки (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 1,2864 га, які розташовані на території Кізлівської сільської ради Буського району Львівської області, право на які належало померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЛВ №053965 виданого 16.03.2000 року за №6763 відповідно до розпорядження Буської райдержадміністрації №123 від 13.03.2000 року. Оригінал державного акту був втрачений. [INFO] помер дід позивача [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, до якого входять земельна частка (пай) із земель НААГ «Дружба» на підставі розпорядження голови Буської райдержадміністрації від 21.06.1996 року № 225 загальною площею 2,78 умовних кадастрових га. Оригінал сертифікату був втрачений. Інших осіб, які б претендували на спадкове майно після смерті баби та діда ні за законом, ні за заповітом немає. Просить суд визнати за ним право власності на будинок та земельні ділянки в порядку спадкування за законом та заповітом після смерті його баби та діда. Позивач в підготовче судове засідання не прибув, належно та вчасно був повідомлений про день, час, місце розгляду справи. До матеріалів справи додав заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задоволити. Відповідач Буська міська рада Золочівського району Львівської області явку свого повноважного представника до суду не забезпечила, хоча була належним чином повідомлена про час і місце судового засідання, направивши письмову заяву від 28.05.2021 за №828, у якій проти задоволення заявленого позову частково заперечують, оскільки бабця позивача [PERSON] не зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] . Належних доказів того, що бабця позивача [PERSON] фактично вступила в управління спадковим майном ним не надано. Відтак просить в тій частині, що стосується визнання права власності на середні земельні частки відмовити у задоволенні в тій частині позову, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду в справі №235/5845/17 від 10.02.2020 року. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У силу вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що доказом належності земельних ділянок [PERSON] є Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЛВ №053965, виданий 16.03.2000 року за №6763 відповідно до розпорядження Буської райдержадміністрації №123 від 13 березня 2000 року на ім`я « [PERSON] ». В підтвердження наявності спадкового майна, а саме житлового будинку в [ADDRESS] , в розпорядження суду надано технічний паспорт від 18.12.2019 року, що є належним доказом у справі. Судом встановлено, що доказом належності середньої земельної частки є лист від 06.12.2019 року №29-13-0.20-578/102-19, який видана Відділом у Буському районі Головного управління Держгеокадастру Львівської області. З листа убачається, що померлому належить право на земельну частку (пай) із земель НААГ «Дружба», згідно Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЛВ №5808 від 30.05.1997 року, виданого на підставі розпорядження голови Буської райдержадміністрації від 21.06.1996 року №225 розміром 2,78 умовних кадастрових га., яка розташована на території Кізлівської сільської ради Буського району Львівської області. [PERSON] помер [INFO] в селі Кізлів Буського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] виданого 11.12.2019. [PERSON] померла [INFO] в селі Кізлів Буського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] виданого 30.07.2007. Як убачається із долученого до справи свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16 серпня 1975 року, убачається, що позивач [PERSON] народився [INFO] , батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] . В свою чергу, батьками його батька були [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до правового висновку зробленого у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі №178/982/18-ц зазначено, що сама по собі видача сертифікату після смерті не може бути підставою для виключення із спадкової маси, оскільки сертифікат є лише документом, що підтверджує належність, однак, права виникають з моменту прийняття рішення. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 лютого 2021 року у справі №587/2672/19 колегія судів прийшла до висновку, що факт видачі сертифіката на ім`я особи свідчить, що останнього було включено до переліку осіб, які мають право на земельну частку (пай), що є обов`язковим додатком до акту. Право на земельну частку (пай) набуто особою ще за життя й, відповідно, майнові права увійшли до складу спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути визнання права. Нормою статті 316 цього Кодексу визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 та статті 1270 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 548 ЦК УРСР, яка була чинною на момент відкриття спадщини, передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР). Із копії спадкової справи №98/2020 вбачається, що позивач [PERSON] 18.11.2020 року звертався із заявою про прийняття спадщини після смерті його баби [PERSON] , тобто прийняв спадщину. Як убачається із листа завідувача Буської державної нотаріальної контори №628/01-16 від 08.09.2021 року, що спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , не заводилась. Судом встановлено, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] згідно якого остання заповіла все своє майно позивачу. Заповіт, посвідчений секретарем Кізлівської сільської ради Буського району Львівської області 10 квітня 1992 року та зареєстрований за №32. Разом із тим, як слідує із матеріалів справи, що на день смерті спадкодавиці [PERSON] , померлої [INFO] , разом із нею проживав її внук [PERSON] (позивач). Отже, із матеріалів справи слідує те, що спадкодавець та позивач проживали разом за однією адресою на момент відкриття спадщини, а тому останній прийняв спадщину в розумінні положень пункту 1 частини першої статті 548 ЦК УРСР (яка була чинною на момент відкриття спадщини). Місцем відкриття спадщини є село Кізлів Буського району Львівської області, про що вбачається зі справи. Позивач залишається єдиним спадкоємцем у розумінні вищенаведеного законодавчого положення, який прийняв спадщину, оскільки проживав разом зі спадкодавцем та від неї (спадщини) не відмовився. При цьому, суд вважає заперечення відповідача проти позову такими, що не заслуговують на увагу, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом, спростовуються вищенаведеними обставинами, підтвердженими належними та допустимими доказами. Частина 1 статті 1225 ЦК України передбачає, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до п. 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України земельні частки (паї) можуть бути передані у спадщину. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), тобто права та обов`язки власника (спадкодавця) переходять до позивача (спадкоємця), а тому за позивачем слід визнати право власності на спадкове майно - житловий будинок, земельні ділянки та земельну частку (пай), яка належала померлим [PERSON] , [PERSON] в порядку спадкування за заповітом та законом після їх смерті. Ураховуючи наведене та

Outcome: approved