Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Позивач 09.07.2021 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . Позовна заява обґрунтована тим, що відповідач заперечує щодо визначення місця проживання їх доньки [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю. Шлюб між сторонами було розірвано, з відповідача стягнуто аліменти, допомагає виховувати дочку бабуся [PERSON] . Ухвалою суду від 12.07.2021 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 25.08.2021 року. У зв`язку з неявкою відповідача та з метою його належного сповіщення про судовий розгляд справи, підготовче засідання призначене на 25.08.2021 року було відкладено на 27.10.2021 року. У підготовчому засіданні 27.10.2021 року проведеному за участі представника позивача [PERSON] та представника третьої особи - Шевченко С.І. було долучено висновок органу опіки та піклування до матеріалів справи, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 02.12.2021 року. У зв`язку з тим, що відповідач був не належно сповіщений про судове засідання, враховуючи думку представника позивача, розгляд справи у судовому засіданні 02.12.2021 року було відкладено на 26.01.2022 року. 26.01.2022 року учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Представник позивача [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Від відповідача [PERSON] надійшла заява, якою він визнав позовні вимоги, просив провести розгляд справи за його відсутності. Третя особа раніше зверталися до суду з заявою про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] народилася донька - [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.7). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.11.2019 року у справі №495/8528/19 (а.с.8-9). Приморська районна адміністрації Одеської міської ради як орган опіки та піклування надала до суду висновок від 18.05.2021 року №01-11/713/1вих., за яким вважала за доцільне визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . Органом опіки та піклування досліджено питання умов проживання обох батьків, їх характеристики. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Так, відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. При цьому згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч. 1ст.33 Конституції). Однак визначення місця проживання дитини має свою специфіку, оскільки дитина, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Отже, чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідач визнав позовні вимоги, підстав не приймати визнання позову судом не встановлено. Тому, суд дійшов висновку про необхідність визначення місця проживання [PERSON] разом з матір`ю. На підставі викладеного та

Outcome: approved