Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

Позивачка [PERSON] в січні 1996 року була прийнята на роботу та в члени колгоспу «Комінтерн», яке згодом було реорганізовано в колективне сільськогосподарське підприємство «Комінтерн», с. Олексіївка, Миколаївського району, Одеської області, де вона працювала дояркою. До часу ліквідації КСП вона залишалася його членом, так як заяву про вихід з членів колгоспу та КСП не подавала і за рішенням загальних зборів з членів не виключалася. Трудову книжку з КСП їй так і не віддали. Обставинами, які підтверджують її роботу в колгоспі є архівна довідка № 278-П про нарахування їй заробітної плати протягом 1996 року та архівний Витяг № 129 - П, де в Протоколі засідання правління колгоспу «Комінтерн» № 5 від 08.07.1996 року зазначено про надання їй відпустки, а в Протоколі засідання правління колгоспу «Комінтерн» № 5 від 28.01.1997 року зазначено про видачу їй нетеля в рахунок заробітної плати. 1 квітня 1997 року КСП «Комінтерн» отримало Державний акт на право колективної власності на землю ОД № 170802 з додатком осіб які мають право на земельну частку ( пай ). Середній розмір паю 8,26 га., грошова оцінка паю складає 212638,67 гривень. До зазначеного списку [PERSON] , включено не було з невідомих їй причин. Вона не знала про те, що порушені її Конституційні права, а стало позивачці про це достовірно відомо лише коли вона звернулася до Архівного відділу. Таким чином, так як вона була членом КСП «Комінтерн», с.Олексіївка, Миколаївського району Одеської області, то відповідно до п. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" вважає, що має право на земельну частку (пай). Ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 03.12.2021 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 24 грудня 2021 року від представника відповідача Миколаївської селищної ради, Березівського райоу, Одеської області до суду надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. А також відсутні будь-які правові підстави для виділення позивачу земельної частки (паю). Позивачка [PERSON] 29.12.2021 року подала до суду відповідь на відзив в якому просила не брати до уваги обставини викладені у відзиві на позовну заяву, оскільки вони не ґрунтуються на нормах закону. Ухвалою суду від 18.01.2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено дану справу до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] , в судовому засіданні на своїх позовних вимогах наполягала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача Миколаївської селищної ради, Березівського району, Одеської області в судове засідання не з`явився, однак надав суду заперечення, в якому просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Миколаївської селищної ради, Одеської області про визнання права на земельну частку ( пай ) відмовити у повному обсязі та розглянути справу без участі представника Миколаївської селищної ради за наявними матеріалами справи. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який проживає за адресою [ADDRESS] , розповів суду, що він дійсно працював разом з позивачкою [PERSON] в КСП «Комінтерн» в 1996 році. Вона працювала дояркою. На той час позивачу було 12 років. Чи була вона прийнята в члени КСП «Комінтерн» йому не відомо. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , також розповіла, що памятає як працювала разом з [PERSON] в КСП «Комінтерн» в 1996 році. Чи була вона прийнята в члени КСП «Комінтерн» свідок чітко пояснити не змогла. Суд, вислухавши думку позивачки, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторона, що 1 квітня 1997 року КСП «Комінтерн» отримало Державний акт на право колективної власності на землю ОД № 170802 з додатком осіб які мають право на земельну частку ( пай ). Як вбачається з пояснень позивача та матеріалів справи, а саме з Архівної довідки виданої Миколаївською селищною радою Трудовий архів, значиться [PERSON] , яка працювала у КСП «Комінтерн» Миколаївського району, Одеської області заробітна плата за січень - грудень 1996 року ( а.с. 8 ). Згідно свідоцтва про шлю, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 12). Відповідно до архівного Витягу № 129 - П, в Протоколі засідання правління колгоспу «Комінтерн» № 5 від 08.07.1996 року зазначено про надання позивачу відпустки, а в Протоколі засідання правління колгоспу «Комінтерн» № 5 від 28.01.1997 року зазначено про видачу позивачу нетеля в рахунок заробітної плати (а.с. 9-10). Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронним доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. За змістом статей 22, 23 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і у разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Із пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» вбачається, що невнесення до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Згідно з пунктами 1, 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. З огляду на зазначене, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта. Тобто, за умов відсутності трьох складових одночасно, а саме перебування позивача в членах колективного сільськогосподарського підприємства, отримання підприємством державного акта на право колективної власності на землю та включення особи до списку, доданого до цього акта, особа не має права на земельну частку (пай). Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів колективного сільськогосподарського підприємства з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку. У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в колективному сільськогосподарському підприємстві. Питання набуття та припинення членства в колективному сільськогосподарському підприємстві регулюється статутом підприємства. Список громадян, які мають право на земельну частку (пай), як додаток до державного акта, формується самим підприємством відповідно до статуту, розглядається і затверджується загальними зборами (зборами уповноважених) членів підприємства, підписується головою сільськогосподарського підприємства та головою місцевої ради. У спірних правовідносинах основою набуття статусу члена й виникнення відповідних прав, пов`язаних з членством у колективному підприємстві, є юридичний склад, що включає в себе прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про прийняття заявника до складу членів колективного сільськогосподарського підприємства та його трудова участь у діяльності цієї організації. Таким чином, виходячи з вищевказаних норм права, суд вважає що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі виходячи з наступного. Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] була включена до списків осіб - членів КСП «Комінтерн» станом на момент отримання державного акта 1 квітня 1997 року, і позивач не отримувала сертифікат про право на земельну частку (пай). При цьому, суд зазначає, що в позивачки [PERSON] , відсутня трудова книжка, яка мала б місце бути, як доказ який підтверджує перебування у трудових відносинах [PERSON] з КСП «Комінтерн», однак цей даказ відсутній, а також надані позивачкою довідки не підтверджують членства її у КСП «Комінтерн». Крім того, в матеріалах справи відсутній Державний акт на право колективної власності на землю та додаток до нього - список громадян, які мають право на земельну частку (пай). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року № 19-3767/0/8-08, при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно перевіряти наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 08 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям», відповідно до пункту 2 якого право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), сільськогосподарського кооперативу (далі - СК), сільськогосподарського акціонерного товариства (далі - CAT), у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Отже, суд вважає, що позивачем не надано суду жодного достатнього доказу його перебування у членах КСП «Комінтерн» на день видачі державного акта про право колективної власності на землю. Наприклад копії трудової книжки позивача із записом в неї відомостей про її членство в колгоспі чи КСП, протоколу зборів колгоспників або членів КСП «Комінтерн», протоколу засідання правління колгоспу тощо. Не надано і копію статуту КСП «Комінтерн»», яке б містило відомості про порядок набуття членства в товаристві та порядок виходу. Не надано також сертифікату на право на земельну частку (пай), виданого районною державною адміністрацією та будь-якого іншого, передбаченого чинним законодавства документа, що б посвідчував право позивача на земельну частку. В матеріалах справи наявні архівний витяг архівного відділу Березівської районної державної адміністрації 25.10.2021 року Протоколу № 5 засідання правління колгоспу «Комінтерн» про надання відпустки [PERSON] за 1996 рік, Протоколу № 14 від 28.01.1997 року про видачу [PERSON] нетеля в рахунок розрахунку та архівна довідка з Миколаївської селищної ради від 14.10.2021 року про отримання позивачем заробітної плати за січень-грудень 1996 року від КСП «Комінтерн». Позивач посилається на вказані документи як на ті, що підтверджують її перебування в членах підприємства. Однак, вказані документи можуть свідчити лише про факт перебування позивача у трудових відносинах з КСП «Комінтерн», а не в його членах. При цьому факт дуже сумнівний. Згідно вищевказаної архівної довідки Миколаївської селищної ради від 14.10.2021 року позивачу нараховано заробітну плату за січень - грудень 1996 року від КСП «Комінтерн». Однак станом на 01 січня 1996 року, позивач мала 12-річний вік. Що стосується позовних вимог позивача щодо поновлення пропущеного строку на звернення до суду з даною позовною заявою, то суд вважає, що в цій частині також необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР. Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до положень статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до статей 71, 75 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Статтею 80 ЦК Української РСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом, встановлено, що [PERSON] , звернулась до суду з вказаним позовом тільки 02 грудня 2021 року, тобто з порушенням строків позовної давності. Доказів того, що строк позовної давності був пропущений позивачем з поважних причин [PERSON] до суду не надано. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, суд дослідивши всі наявні докази в їх сукупності, проаналізувавши норми права, вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Миколаївської селищної ради, Одеської області про визнання права на земельну частку ( пай ) необхідно відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed