Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеною позовною заявою про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона 26.07.2008 уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований відділом РАЦС Дарницького районного управління юстиції в м. Києві, про що зроблений актовий запис № 982. Після реєстрації шлюбу позивачка залишила прізвище [PERSON] . Під час шлюбу у позивачки та відповідача народилась дитина - [PERSON] , [INFO] , про що 03.09.2011 відділом реєстрації цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві видано свідоцтво про народження, актовий запис № 1703. Проте сімейні стосунки не склалися. Спільне господарство сторонами не велося, шлюбні та сімейні відносини припинені з 19.12.2020. 01.03.2021 рішенням Подільського районного суду міста Києва шлюб між сторонами розірвано. Після фактичного розпаду сім`ї дитина залишилась проживати разом з позивачкою. З цього часу утримання сина забезпечує виключно позивачка, відповідач не допомагає фінансово, рідко виявляє бажання бачитись з сином. Дитина фактично проживає та зареєстрована за місцем проживання матері. Дитина має окрему кімнату, де є все необхідне для проживання та повноцінного розвитку. Таким чином, на даний час виник спір про визначення місця проживання малолітньої дитини. Позивачка вважає за необхідне встановити місце проживання малолітнього [PERSON] разом із матір`ю, тобто з нею. Крім того позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 6750,00 грн. щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з дати подачі позову і до досягнення дитиною повноліття. На виконання ухвали суду від 12.05.2021 представником відповідача адвокатом Черняк О.О. подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги відповідач визнає частково, а саме визнає позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1500,00 грн. щомісячно, в іншій частині позовних вимог не визнає. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнала частково, підтримала доводи викладені у відзиві на позов. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Вислухавши сторони, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.07.2008, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого повторно 02.10.2020 Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 03.09.2011 Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві. Спільне життя між сторонами фактично припинилося. Згідно з копією рішення Подільського районного суду м. Києва від 01.03.2021 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В судовому засіданні встановлено, що після припинення спільного проживання сторін, дитина залишилась проживати з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи позивачка [PERSON] є власницею квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Згідно з копією довідки про реєстрацію місця проживання особи№ 425335 від 10.03.2021 [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з висновку органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.11.2021 щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] . Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до обох батьків, вік дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог [PERSON] та визначення місця проживання дитини на даний час разом з матір`ю. Щодо заявлених позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд зазначає наступне. З досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою свого права на отримання від другого із подружжя коштів на утримання неповнолітньої дитини. Вказані правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, яка була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно із ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до наданих матеріалів справи, інших неповнолітніх дітей на утриманні відповідач не має. Згідно з наданою відповідачем довідкою про доходи № СК00-000008 від 07.06.2021, [PERSON] працює в ТОВ «СК Віконд» з 16.05.2017. На даний час займає посаду слюсара з ремонту та обслуговування систем вентиляції та кондиціювання. Дохід за період з 01.06.2020 по 31.05.2021 склав 65 464, 12 грн. Ураховуючи часткове визнання позову відповідачем, а також те, що відповідач є батьком неповнолітньої дитини, яка проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні, що він у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання своєї дитини не надає, суд доходить висновку, що позов заявлено обґрунтовано, доводи, викладені позивачкою на підтвердження своїх вимог, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання. Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення з відповідача аліментів та визначаючи частку заробітку від доходу, яку потрібно стягувати з відповідача на користь позивачки в якості аліментів, суд виходить з того, що відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. З урахуванням розміру щомісячного доходу відповідача, суд вважає за можливе стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно від дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачкою судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору № 46187 від 16.04.2021 у сумі 908,00 грн., який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Крім того, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, суд враховує, що позивачка звільнена від сплати судового збору, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 908 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial