Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

До Центрального районного суду м Миколаєва надійшов позов [PERSON] до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у якому позивач просить: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2020 року справа №1423/19804/2012 року по відновленню виконавчого провадження; стягнути з державного бюджету України на користь позивача матеріальний збиток у розмірі не стягнутої на його користь суми за рішенням суду у розмірі 68 626 грн 00 коп., інфляційній витрати у розмірі 77 684 грн 67 коп., три відсотки річних в розмірі 14 423 грн 00 коп., моральну шкоду у розмірі 102 030 грн 00 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що у період з 05 лютого 2014 року до 05 квітня 2017 року державний виконавець, на виконанні якого перебував виконавчий лист № 1423/19804/2012, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва 12 червня 2013 року, допустив протиправну бездіяльність щодо виконання рішення суду. Так за цей період державним виконавцем не вчинялися будь-які щодо розшуку боржника та його майна, що свідчить про свідоме ігнорування державним виконавцем вимог частини першої статті 11, частини другої статті 40, частити першої та третьої статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року). Постанова державного виконавця від 10 квітня 2017 року про відкриття виконавчого провадження боржнику не вручалася. Керівник та головний бухгалтер боржника державним виконавцем до Центрального відділу ДВС м. Миколаєва не викликалися, пояснення у них ними не надавалися, декларація про доходи боржника не випробовувалася. Бухгалтерські документи, які підтверджують кредиторську та дебіторську заборгованість державним виконавцем не вивчалася. Зазначене на думку позивача, є порушенням частини восьмої статті 48 та пункту 2 статті 36 Закону України «Про виконавче провадження». Державним виконавцем станом на час подання цього позову до суду ухвала Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2020 року, постановленою за результатами розгляду скарги позивача на бездіяльність державного виконавця у справі № 1423/19804/2012 виконана не була, а виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого у цій справі, не відновлено. Ухвалою Центрального районного суду м Миколаєва від 05 лютого 2021 року позовну заяву прийнято до провадження та відкрито провадження у справі. Судове засідання, призначене на 10 березня 2021 року не відбулося у зв`язку із зайнятістю державного виконавця у раніше запланованих виконавчих діях (заява відповідача від 10 березня 2021 року). Судові засідання призначені на 29 квітня та 17 червня 2021 року не відбулися у зв`язку із неявкою відповідача та відсутністю у суду доказів належного повідомлення його про дату та час слухання справи. До Центрального районного суду м. Миколаєва 16 червня 2021 року надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій позивач просив визнати протиправною бездіяльність Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) під час виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2013 року у справі № 1423/19804/12 за період з 01 березня 2021 року до 10 червня 2021 року. Ухвалою Центрального районного суду м Миколаєва від 17 червня 2021 року прийнято до розгляду у справі № 490/738/21 заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог, яка надійшла до суду 16 червня 2021 року. 27 вересня 2021 року до суду надійшла заява начальника Л. Байкай про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю державного виконавця прибути до суду. У судому засідання 03 листопада 2021 року оголошено перерву для надання додаткових доказів. Цього ж д ня представником відповідача надано копії документів на підтвердження своїх позовних вимог. У судове засідання сторони не з`явилися, з невідомих суду причин. Позивач просить справу розглядати без його участі. Вивчивши матеріали справи суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, які не з`явилися. Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2013 року у справі № 1423/1984/12 задоволено позову заяву [PERSON] та стягнуто з Кредитної спілки «Флагман» на його користь 68 626 грн 00 коп. та вирішено питання про розподіл судових витрат. Це рішення набрало законної сили та звернуто до примусового викання (видано виконавчий лист № 1423/19804/2012 від 12 червня 2013 року). Постановою старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського управління юстиції Гаврилюк В.І. від 19 червня 2013 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 12 червня 2013 року про стягнення з КС «Флагман» на користь [PERSON] 68 626 грн 00 коп. Постановою старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського управління юстиції Іккес Н.О. від 25 грудня 2013 року виконавчий лист № 1423/19804/2012 року повернуто стягувачу [PERSON] з огляду на відсутність у юридичної особи (боржника) майна та коштів на розрахункових рахунках, вжиті державним виконавцем заходи щодо розшуку майна боржника на яке можливо звернути стягнення виявилися безрезультатними (пункт 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»). Надалі постановою старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Іккес Н.О. від 25 лютого 2014 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 1423/19804/2012, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 12 червня 2013 року. Постановою головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 11 грудня 2015 року повернуто виконавчий лист № 1423/19804/2012, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва 12 червня 2013 року. Підставою для повернення є відсутність у юридичної особи (боржника) майна та коштів на розрахункових рахунках, вжиті державним виконавцем заходи щодо розшуку майна боржника на яке можливо звернути стягнення виявилися безрезультатними (пункт 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»). Постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Звіревич Д.Ю. від 18 квітня 2017 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 1423/19804/2012, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва 12 червня 2013 року Постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Юдіної І.М. від 29 вересня 2017 року повернуто виконавчий лист № 1423/19804/2012, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва 12 червня 2013 року стягувачу відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність майна, на яке можливо звернути стягнення). Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2020 року задоволено скаргу [PERSON] визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області під час здійснення виконавчого провадження ВП 53782999 по примусовому виконанню виконавчого листа у справі № 1423/19804/2012, виданого 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва у період з 19 червня 2013 року до 29 вересня 2017 року. Постанову державного виконавця Центрального відділу ДВМ м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області про повернення виконавчого документа стягувачу скасувати та зобов`язати державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі № 1423/19804/2012, виданого 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва. Ця ухвала набрала законної сили 07 серпня 2020 року. Постановою головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Юдіною І.М. відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 1423/19804/2012, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 12 червня 2013 року. Дотепер судове рішення про стягнення на користь позивача суми коштів у розмірі залишається не виконаним. Зі змісту позовних вимог слідує, що позивач звертаючись до суду із цим позовом, вказує на надмірну тривалість виконавчого провадження з виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2013 року у справі № 1423/19804/2012 та не вжиття усіх передбачених законодавством заходів для виконання цього рішення суду, яке набрало законної сили. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог суд зазначає таке. Згідно із статтею 19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 129-1 Конституції України\~суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Вказані конституційні норми знаходять своє продовження і конкретизуються в положеннях\~Закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~та\~Кодексу адміністративного судочинства України. Частина друга статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України (частина друга статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України. Отже, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2013 року у справі № 1423/18704/112, що набрало законної сили є безумовною підставою для його виконання боржником. Частина перша статті 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання. Відповідно до\~статті 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб, державної виконавчої служби, інші докази. Частиною друга статті 22 ЦК України визначає, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодовані в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо) (частина четверта статті 22 ЦК України). Статтею 23 ЦК України\~встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Частиною другою\~статті 1167\~ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт 3 передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом. Позивач, звертаючись до суду зазначив, що майнова шкода, яка підлягає відшкодуванню внаслідок такої протиправної бездіяльності визначається ним у розмірі стягнутої за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2013 року та не повернутої позивачу, як стягувачу у виконавчому провадженні, суми у розмірі 68 626 грн 00 коп.; та інфляційні втрати 77 684 грн. 67 коп.; 3 % річних 14 423 грн 00 коп.; моральної шкоди у розмірі 102 030 грн 00 коп. Отже позивач фактично вважає, що орган державної виконавчої служби, за протиправність бездіяльності якого відповідає держава, повинен сплатити за боржника, яким за рішенням суду від 21 березня 2013 року є Кредитна Спілка «Флагман», кошти у зазначеній сумі. Проте зазначене рішення суду ще не виконано. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174\~ЦК України\~шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі\~Закону України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу»\~та\~Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження»\~(чинних на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини другої\~статті 87 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження»\~(чинного на час виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Згідно із частиною третьою\~статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» № 202/98-ВР від 24 березня 1998 року\~(чинного на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Аналіз зазначених норм вказує на те, що в справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування, зокрема, моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями (бездіяльністю) державних виконавців відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України. Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»). Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) право на суд, захищене\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (див. рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (див. рішення у справі "Immobiliare Saffi" проти Італії", заява N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. \~Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась в пілотному рішенні ЄСПЛ проти України по справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" від 15 жовтня 2009 року, заява N 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання. У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі Войтенка; рішення у справі "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine), N 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), N 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine), N 29508/04, від 7 грудня 2006 року). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (див. рішення у справі "Шмалько проти України" (Shmalko v. Ukraine), N 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), N 1811/06, від 19 лютого 2009 року). В одній з перших справ проти України, в якій ЄСПЛ розглядав питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, Суд нагадав свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу N 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі "Войтенко проти України" від 29 червня 2004 року N 18966/02). У п. 1 ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" зазначено, що "Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції", а ст.ст. 13 і 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 року передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права" та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду. Отже, забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язковим держави. При цьому, держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним. Так, заявляючи дані позовні вимоги, позивачка вважає заподіювачем шкоди саме Центральний ВДВС, бездіяльністю якого та його посадових осіб завдано їм шкоди, як матеріальної у вигляді збитків у розмірі нестягнутої за судовим рішенням суми заборгованості боржника у виконавчому провадженні КС "Флагман" з відповідними штрафними санкціями за час несплати, так і моральної шкоди. Вивчивши матеріали вказаної справи, суд доходить висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині, зокрема: доведеність позивачем незаконності бездіяльності посадових осіб відповідача Центрального ВДВС; недоведеність позивачем факту нанесення йому шкоди саме у вигляді неотримання заборгованості за депозитним договором, укладеним з КС "Флагман", посадовими особами відповідача; відсутність причинно-наслідкового зв`язку між незаконною бездіяльністю посадових осіб відповідача та шкодою, про відшкодування якої заявлено позов (втрати внаслідок неотримання суми коштів за рішенням суду, інфляційних витрат та трьох відсотків річних). Установлений судами факт бездіяльності державного виконавця у виконавчому провадженні не може бути підставою для покладення на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування стягувачеві шкоди, яка дорівнює вартості заборгованості боржника у цьому виконавчому провадженні. Таким чином, суд доходить висновків про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю відповідачів і шкодою, завданою неповерненням йому заборгованості за рішенням суду, про яке заявляє позивач. Між тим з огляду на встановлені обставини та наведені норми права, суд вважає такі доводи позивача безпідставними, оскільки в даному випадку держава не може підміняти боржника в зобов`язаннях про повернення зазначеної грошової суми. \~Крім того на зазначену суму позивачем обраховані інфляційні витрати та три відсотки річних, які відповідно ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~повинні покладатися на боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання. В даному випадку таким боржником є Кредитна спілка «Флагман», яка не виконала свої зобов`язання по поверненню коштів позивачу. Доводи позивача про необхідність врахування судом постанови Великої Палати Верховного суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц та постанови Верховного Суду у справі №910/10156/17 від 10 квітня 2018 року в тій частині, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, не можуть бути прийняті до уваги. Принцип диспозитивності цивільного судочинства зобов`язує суд розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~- не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (див. mutatis mutandis $. 135 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. the UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; $. 95 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції(див. mutatis mutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Дійсно, матеріалами справи підтверджуються певні факти, які можуть свідчити про надмірну тривалість виконавчого провадження. Ураховуючи викладене, суд погоджується, що наведені позивачем факти можуть свідчити про надзвичайну тривалість виконавчого провадження у справі, яке триває з жовтня 2013 року, що на дату звернення до суду позивача з позовною заявою становило майже 8 років. За такий строк орган державної виконавчої служби мав би або закрити провадження, або забезпечити реальне примусове виконання рішення суду. Надмірна тривалість виконавчого провадження на тлі бездіяльності посадових осіб здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів ДВС; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, невизначеністю можливості розраховувати на використання та розпорядження своїми ж власними коштами тощо. Обставини протиправних дій відповідача встановлені судовим рішенням, яке набуло законної сили, а отже в силу приписів\~ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. За цих обставин, оскільки неможливість для позивача отримати виконання рішення, винесеного на його користь, протягом тривалого строку становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном та є порушенням вимог § 1 ст. 6 Конвенції та ст. 1 Протоколу N 1, суд приходить до висновку, що через душевні страждання, які позивач зазнав у зв`язку з надмірно тривалим невиконанням остаточного рішення через бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, за дії (бездіяльність) яких держава несе відповідальність, відповідно до ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173, 1174\~ЦК України заявник має право на відшкодування йому за рахунок держави моральної шкоди. Так, компенсація моральної шкоди, зважаючи на її сутність не має та не може мати точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз та в кожному конкретному випадку такий розмір має бути різним з урахуванням обставин справи, поведінки сторін та наслідків такої поведінки. Під час судового розгляду було встановлено, що саме протиправною бездіяльністю відповідача - органу державної виконавчої служби було порушено право позивача, як стягувача, щодо своєчасного поновлення виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення, у зв`язку з чим позивач був вимушений докласти додаткових зусиль для захисту свого порушеного права, внаслідок чого відчував страждання, певні морально-психологічні емоції (моральну шкоду). Забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язковим держави. При цьому, держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним. У справі «Скордіно проти Італії» Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень. Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (рішення у справі «Вассерман проти Росії», № 21071/05, від 10 квітня 2008 року, пп. 49 і 51), вимагають таке: - позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного строку (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 195); - призначене відшкодування має бути виплачено без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 198); - процесуальні норми стосовно позову про відшкодування мають відповідати принципові справедливості, гарантованому статтею 6 Конвенції (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 200); - норми стосовно судових витрат не повинні покладати надмірний тягар на сторону, яка подає позов, якщо її позов обґрунтований (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 201); - розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодувань, призначених Судом в аналогічних справах (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, пп. 202 - 206 і 213). Стосовно останнього критерію ЄСПЛ також зазначив, що в випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (див. згадані вище рішення у справах Скордіно, пп. 203 - 204, та Вассермана, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (див. згадане вище рішення у справі Бурдова, п. 100). Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презумується. У справі «Харук та інші проти України» (рішення від 26.07.2012 року [комітет], заява № 703/05 та 115 інших заяв, п. 24- 25), а також у ряді інших справ проти України, які стосувались тривалого невиконання рішень національних судів, ЄСПЛ, беручи до уваги принципи визначення розміру компенсації, яка присуджується у випадку встановлення порушення Конвенції щодо невиконання рішень в подібних справах, визнав розумним та справедливим присудити 3000 євро кожному заявнику в заявах, що стосуються невиконання рішень тривалістю більше трьох років, та 1500 євро кожному заявнику в інших заявах. Зазначені суми є відшкодуванням будь-якої матеріальної і моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат. ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, пп. 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», № 21071/05, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, п. 100). Досліджуючи обставини справи, які слугували підставою для завдання моральної шкоди позивачу, суд зазначає, що такими обставинами є тривале невиконання судового рішення, спрчинене серед іншого і бездіяльністю Центрального ВДВС. При визначені компенсації позивачу моральної шкоди, суд враховує ступінь та глибину моральних страждань позивачки, характер протиправної бездіяльності Центрального ВДВС, тривалість та обсяг завданих страждань, а також, що виконавче провадження, незважаючи на два судових рішення, які набрали законної сили, з приводу обов`язку державного виконавця відновити виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа - не відновлено Центральним ВДВС і на час розгляду справи (відновлено лише 01 березня 2021 року) - суд приходить до висновку, що достатньою сумою відшкодування моральної шкоди є розмір у 15 000 грн., що відповідає принципу розумності та справедливості. У зв`язку з наведеним, суд зазначає, що в межах розгляду даної справи, права позивача, які були порушені бездіяльністю відповідача, мають бути відновлені шляхом відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначено за критеріями, що мають істотне значення та відносяться до характеру порушень і обставин справи, що є юридичним захистом прав позивача національним судом України. Таким чином, доводи позивача щодо стягнення з держави грошових коштів в рахунок компенсації моральної шкоди у розмірі 68 626 грн 00 коп. є необґрунтованими, тим більше, що у наведених позивачем прикладах практики ЄСПЛ мова йдеться про невиконання судових рішень, в яких боржником є сама держава, а не юридична особа приватного права, як в дійсних правовідносинах сторін. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок держави, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі даного позову до суду.

Outcome: partial