Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд: стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 9 642,04 грн.; відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18.04.2017 гр. [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Mitsubishi», д.н.з. [NUMBER] , по вул. О.Окипної в м. Києві, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого сталось зіткнення з транспортним засобом марки «Peugeot», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] Дорожньо-транспортна пригода призвела до пошкодження автомобіля позивача та завдала їй моральної та матеріальної шкоди. Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 26.05.2017 [PERSON] визнано винним в скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди була застрахована в ПрАТ «СТ «Іллічівське», яке не виконує своїх зобов`язань за обов`язковим договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Позивач, звертаючись до відповідача з вказаним позовом, посилається на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду №6-2808цс15 від 20.01.2016, в якому вказано, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не в вправі відмовити у такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Ухвалою суду від 03.04.2019 було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Дослідивши матеріали справи, суд встановив. Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] [PERSON] є власником транспортного засобу марки «Peugeot», д.н.з. [NUMBER] . 18.04.2017 о 16 год. 55 хв. гр. [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Mitsubishi», д.н.з. [NUMBER] , по вул. О.Окипної в м. Києві, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого сталось зіткнення з транспортним засобом марки «Peugeot», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , що призвело до пошкодження транспортних засобів, завдання матеріальних збитків та порушення вимг п. 13.1 ПДР. Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 26.05.2017 [PERSON] визнано винним в скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. (а.с. 4). Внаслідок дорожньої - транспортної пригоди позивачу заподіяно матеріальної шкоди, яка виявляється у понесених витратах, пов`язані із відновлюваним ремонтом пошкодженого автомобіля внаслідок ДТП. Відповідно до висновку оцінювача ТОВ «Естімейт Плюс», викладеного в Звіті № 3562 від 15.06.2017, вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля марки «Peugeot», д.н.з. [NUMBER] становить 8142,04 грн. (а.с. 14-33). На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПрАТ «СТ «Іллічівське» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АЕ/8496272. 21.04.2017 позивач повідомив ПрАТ «СТ «Іллічівське» про ДТП. 15.05.2017 позивачем було подано до ПрАТ «СТ «Іллічівське» заяву про виплату страхового відшкодування (а.с. 7). 12.07.2018 позивачем було подано до МТСБУ заяву про виплату матеріальної шкоди у зв`язку з невиконанням ПрАТ «СТ «Іллічівське» своїх зобов`язань за обов`язковим договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 5). Листом МТСБУ №3.1-04/23360 від 18.07.2018 позивача повідомлено, що МТСБУ не може застосувати до зазначеного страховика заходів впливу, оскільки членство останнього в МТСБУ було припинено, при цьому МТСБУ не володіє інформацією щодо ліквідації ПрАТ «СТ «Іллічівське» чи визначення даної страхової компанії банкрутом (а.с. 6). Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно дост. 1166 ЦК України- майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдану майну фізичній або юридичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України -шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. В п. 9 Постанови Пленуму ВСС № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, завдану цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб (наприклад, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом), внаслідок непереборної сили (наприклад, у разі стихійного лиха), а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії (неправомірно заволоділи транспортним засобом, механізмом або іншим об`єктом), відшкодовують шкоду на загальних підставах цивільно-правової відповідальності особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки. Коли цьому сприяла недбалість її власника або володільця (не була забезпечена належна охорона тощо), відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, яка неправомірно заволоділа цим джерелом, і на його власника або володільця у частці відповідно до ступеня вини кожного з них, з урахуванням обставин, що мають істотне значення (частина четверта статті 1187 ЦК). Відповідно до правовової позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Згідно з п. 22.1 ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Позивач, заявляючи вимоги до відповідача посилається на те, що внаслідок ДТП розмір завданої йому шкоди згідно звіту №3562 про визначення вартості матеріального збитку автомобіля марки «Peugeot», д.н.з. [NUMBER] складає 8142,04 грн. Посилання позивача у позові на постанову Верховного Суду України від 20.01.2016 року в справі № 6-2808цс15, яка містить правову позицію щодо того, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована, не є помилковим, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 в справі №755/18006/15-ц відступила від такого висновку щодо застосування норми права, зазначивши, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові ВССУ № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що саме на страховика відповідача покладений обов`язок виплати [PERSON] відшкодування шкоди у межах суми страхового відшкодування. Судом встановлено, що позивач не звертався до суду з позовом до страховика відповідача та не отримав відмови ПрАТ «СТ «Іллічівське» у виплаті страхового відшкодування, а відразу пред`явив вимогу до відповідача. Таким чином, позивачем не було доведено належними і допустимими доказами наявності у відповідача обов`язку відшкодувати шкоду в межах розміру страхового відшкодування, оскільки [PERSON] не позбавлена права звернення до суду з позовом до ПрАТ «СТ «Іллічівське». За таких обставин, вимоги до відповідача про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 9642,04 грн. задоволенню не підлягають. Щодо вимоги позову про відшкодування моральної шкоди, судом встановлено наступне. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно із правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду від 28.05.2021 у справі № 235/546/18 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивачі оцінюють заподіяну їм шкоду та з чого вони при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У відповідності до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як передбачено ч. ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Позивач посилається на те, що їй було завдано моральну шкоду у зв`язку з тим, що після ДТП у неї виник панічний страх у керуванні автомобілем, вона не може сідати за кермо, оскільки відчуває страх, невпевненість та не може впоратися з цією ситуацією. Виникає паніка коли вона знаходиться на передньому пасажирському сидінні, весь час здається, що водії автівок переїжджають за розподільчу лінію або не дотримуються необхідної дистанції. ДТП та її наслідки стали для неї стресовою подією, що завдало їй моральної шкоди, однак позивачем не надано доказів на підтвердження факту завдання їй моральної шкоди відповідачем, не доведено протиправність поведінки відповідача, що спричинила моральну шкоду позивачу в розмірі, зазначеному в позові, а отже відсутній причино-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправними діяннями відповідача, тому вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, задоволенню не підлягають. Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного

Outcome: dismissed