Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

Позивач \~ [PERSON] звернувся\~до суду\~з позовом\~до Товариства\~з обмеженою\~відповідальністю "БОВ\~КОМПАНІ"\~про визнання\~рішення недійсним\~та визнання\~трудового договору\~неукладеним,\~посилаючись на\~те,\~що він мав намір влаштуватися на роботу (проходив різноманітні співбесіди, подавав резюме), однак на одній із співбесід роботодавець (до кого він хотів влаштуватися на роботу) повідомив, що він є керівником юридичної особи, у зв`язку із чим йому було відмовлено у працевлаштуванні. За допомогою мережі Інтернет дізнався, що дійсно є інформація, що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань він, [PERSON] , являється директором Товариства з обмеженою відповідальністю «БОВ КОМПАНІ» (діїлі - ТзОВ «БОВ КОМПАНІ») місцезнаходження - вул. Дегтярівська, будинок, 21, офіс 107/2, м. Київ, 04116 ідентифікаційний код - 43332481, з 06.11.2019 року. Про дані обставини йому не було відомо, оскільки він не давав жодних документів, не надавав будь-яким особам своїх персональних даних та не надавав жодної згоди на зайняття господарською діяльністю, на посаду керівника юридичних осіб. Також, він не видавав на це жодної довіреності, ні особисто, ні через жодних представників не звертався до державних реєстраторів чи нотаріусу з приводу цього. Крім того призначення його директором відбувались у той час, коли він знаходився за межами кордону України. Вважає, що внаслідок таких протиправних дій засновника ТзОВ «БОВ КОМПАНІ» вважається примусово працевлаштованим працівником ТзОВ «БОВ КОМПАНІ», а саме директором юридичної особи, що в першу чергу, порушує його конституційне право на працю, у зв"язку з чим змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 17.12.2021 року в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомленням (виклику) сторін. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву на позовну заяву. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Ухвалою суду від 28.09.2018 року задоволено клопотання позивача та витребувано у відповідача роздруковані копії\~усіх документів,\~які містяться\~в реєстраційній справі в електронній Формі у ЄДР, що стосуються ТзОВ «БОВ КОМПАНІ» (код ЄДРПОУ - 43332481), де керівником призначено Заяць Романа Тарасовича. Разом з тим, відповідач відзиву (заперечень) проти позову не подав, хоча був повідомлений за встановленою згідно вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України\~адресою місця реєстрації юридичної особи зареєстрованою у встановленому законом порядку. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Вимогами ст. ст.13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Конституційний Суд України у Рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю с невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Згідно із ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ще ратифікована Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого визнання права. Судом встановлено, що згідно інформації, що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] , являється директором Товариства з обмеженою відповідальністю «БОВ КОМПАНІ» (діїлі - ТзОВ «БОВ КОМПАНІ») місцезнаходження - вул. Дегтярівська, будинок, 21, офіс 107/2, м. Київ, 04116 ідентифікаційний код - 43332481, з 06.11.2019 року. В той же час, судом встановлено, що реєстраційні дії вчинялися Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією 06.11.2019 року. Згідно інформації про перетинання кордону з Державної прикордонної служби від 02.06.2021 року , вбачається, що [PERSON] з 13.09.2019 року по 02.12.2019 р. перебував закордоном. Згідно ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно достатті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбаченими законодавчими актами. Відповідно до ч.1ст.24 КЗпП України - трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2 )при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудовогодоговору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цьогоКодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Керувати підприємством, установою, організацією може як сам власник (засновнику так і найманий працівник, що передбачено ст. 65 та 128 ГКУ. У разі найму керівника підприємства з ним укладають договір (контракт), у якому визначають строк найму, права, обов`язки й відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Такий висновок випливає з листа Мін`юсту від 08.02.2012 р. № 10-0-Г- 12/8.1. Відповідно до ч. 1, 4, 12 ст. 39 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю»: Виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є «директор», якщо статутом не передбачена інша назва. З одноосібним виконавчим органом та кожним членом колегіального виконавчого органу укладається цивільно-правовий або трудовий договір (контракт). Договір (контракт), що укладається з одноосібним виконавчим органом та членом колегіального виконавчого органу, від імені товариства підписує особа, уповноважена на таке підписання загальними зборами учасників. Відповідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, проаналізувавши всі надані сторонами суду докази, суд вважає що відповідач не спростував шляхом подання будь-яких належних та допустимих доказів твердження позивача щодо неукладення трудового договору з відповідачем. Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. А згідно ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим відповідач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на спростування заявлених позовних вимог та на підтвердження існування трудових відносин з позивачем. В той же час заявлені позивачем позовні вимоги обґрунтовані доданими до позову належними та допустимими доказами. За таких обставин, суд вважає необхідним задовольнити заявлені позовні вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: approved