Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , про визнання\~особи такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням,\~що\~розташоване\~за адресою: [ADDRESS] .\~В обґрунтування\~заявлених вимог\~позивач посилався\~на те,\~що він\~є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується рішеннями Станично-Луганського районного суду Луганської області від 24.05.2012 року, від 30.10.2012 року. Крім позивача, в будинку зареєстрований його син [PERSON] [INFO] . Цей факт підтверджується довідкою №582 від 02.09.2021 року, виданою відділом ЦНАП Станично-Луганської селищної військово-цивільної адміністрації та домовою книгою, копія якої додається до позовної заяви. Позивач зазначає, що підтвердити факт родинних зв`язків з відповідачем не має можливості, оскільки свідоцтво про народження залишилося у відповідача. Відповідач не проживає у будинку позивача з липня 2011 року, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеним Станично-Луганською селищною військово-цивільною адміністрацією Щастинського району Луганської області від 08.09.2021 року. Участь у сплаті комунальних платежів відповідач не приймає, його особисті речі в будинку відсутні. Також, позивач зазначає, що відповідач виїхав до РФ, приїхати та пройти процедуру зняття з реєстрації він не має можливості, оскільки постійно працює, тому єдиним шляхом вирішення цього питання, є звернення до суду. Те що відповідач зареєстрований у будинку позивача, але не проживає, порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, перешкоджає праву отримувати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, що є для позивача життєво необхідно. Тому, за викладених вище обставин, єдиним шляхом захисту свого права як власника, позивач вважає звернення до суду. \~ \~ \~ \~Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позивач у позовній заяві просив суд розглянути справу без його участі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, відзивів не подавав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] 46/100 часток на підставі рішення Станично-Луганського районного суду Луганської області від 24.05.2012 року, справа №2-178/2012 та 54/100 часток на підставі рішення Станично-Луганського районного суду Луганської області від 30.10.2012 року, справа №2-724/2012, що також підтверджується витягами про державну реєстрацію прав: №35250706 від 22.08.2012 року, №36339163 від 21.11.2012 року, видані начальником БТІ Поповим М.В. Згідно довідки начальника КП «Станично-Луганське БТІ» від 24.09.2021 року за №167 станом на 01.01.2013 року, по архівній справі житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] 46/100 часток на підставі рішення Станично-Луганського районного суду Луганської області від 24.05.2012 року, справа №2-178/2012 та 54/100 часток на підставі рішення Станично-Луганського районного суду Луганської області від 30.10.2012 року, справа 2-724/2012. В зазначеному будинку зареєстровані: позивач [PERSON] ,\~1960 року\~народження та відповідач син [PERSON] , 1983 року народження, що підтверджується довідкою про склад сім`ї №582 від 02.09.2021 року, виданою в.о. начальника відділу " Центр надання адміністративних послуг" А. Огієнко, однак відповідач фактично там не проживає з липня 2011 року, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 08.09.2021 року, засвідченим спеціалістами І кат. відділу соціального забезпечення [PERSON] , [PERSON] та підписаним сусідами: [PERSON] , [PERSON] . Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права користування житловим приміщенням. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47\~Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника\~житлового будинку,\~квартири визначені\~ст.\~383\~ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає понад рік, житловим будинком не користується, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачує, домовленості з позивачем про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої реєстрації відповідача у житловому будинку позивача наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним житловим будинком. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивач, звертаючись до суду з позовом, не заявляв вимог про стягнення з відповідача на його користь судового збору, а тому вважає судові витрати залишити за рахунок позивача. На підставі викладеного і

Outcome: approved