Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

До Троїцького районного суду Луганської області з вказаним позовом звернулась позивач [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Ракицька Ірина Миколаївна, в обґрунтування якого зазначила, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 02 червня 2012 року, від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . 26 травня 2017 року рішенням Троїцького районного суду Луганської області шлюб між ними було розірвано. Дитина проживає разом з матір`ю в м.Луганськ. На даний час, позивачу необхідно виїжджати з дитиною через лінію розмежування, однак, відповідач відмовляється від надання згоди на виїзд дитини, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини. У зв`язку з чим, з метою захисту прав дитини, позивач звернулася до суду. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились. Представник позивача надіслала на електронну адресу суду заяву про розгляд справи без участі позивача та представника позивача. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило, відзив на позовну заяву не подав. Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі, у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Суд, дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, приходить до наступного. Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 3 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до рішення Троїцького районного суду Луганської області від 26 травня 2017 року, справа №433/745/17, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 червня 2012 року. Вказаним рішенням шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 01.03.2013 Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції. Позивач разом з дитиною проживає в м.Луганськ, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження на має намір виїжджати з дитиною через лінію розмежування з/до м.Луганська з метою всебічного та гармонійного розвитку дитини, оздоровлення та відвідування родичів. Судом встановлено, що позивач позбавлена можливості отримати від відповідача - батька дитини згоду на виїзд дитини у позасудовому порядку. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частина 2 ст. 150 СК України передбачає обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» визначає право дитини на відпочинок та охорону здоров`я. Відповідно до ст. 17 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991) Держави-учасниці визнають важливу роль засобів масової інформації і забезпечують, щоб дитина мала доступ до інформації і матеріалів із різних національних і міжнародних джерел, особливо до таких інформації і матеріалів, які спрямовані на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини. Стаття 10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 р. № 367 «Про затвердження Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї» затверджено Порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї. Так, пунктом 3 зазначеного Порядку визначено, що в`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57. Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Згідно з пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» від 14 квітня 2017 року N 222ог, в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, якими, зокрема п.п. 2 п. 4, передбачено, що підставою для виїзду з України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку передбачено, що виїзд з тимчасово неконтрольованої території громадян України які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред`явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Тобто виїзд з неконтрольованої території на територію України не вимагає дотримання вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, такі вимоги стосуються лише в`їзду на неконтрольовану територію дітей. Вимоги позивача в цій частині стосуються отримання дозволу на виїзд дитини не за межі України, а переміщення в межах території України, тобто з території, яка тимчасово не контролюється українською владою, на підконтрольну українській владі територію, і навпаки. Діючим законодавством України обмеження на пересування громадян України в межах території України не передбачені та не встановлено обмеження щодо переміщення дітей через лінію зіткнення, а лише встановлено певний порядок їх в`їзду/виїзду. При цьому порядок в`їзду здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України. Згідно статей 154, 155 СК України батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини; здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Суд вважає, що відсутність згоди відповідача на переміщення дитини територією України через лінію зіткнення порушує права та законні інтереси дитини, гарантовані Конституцією та чинними законами України, та не відповідає інтересам дитини. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. На підставі викладеного, суд вважає за доцільне надати дозвіл неповнолітній дитині [PERSON] , [INFO] на багаторазові тимчасові в`їзди/виїзди на територію Луганської та Донецької областей, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, а також через лінію розмежування в зону проведення операції об`єднаних сил на території Донецької та Луганської областей, разом із позивачем без згоди та супроводу батька. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 57262098 від 11.11.2021 року про сплату судового збору у сумі 908 грн. 00 коп. (а.с.1). Враховуючи викладене та з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved