Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

1. Позивачка звернулася до суду з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання заповіту недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, витребування майна у добросовісного набувача. В обґрунтування позову посилається , що [PERSON] , яка померла [INFO] є двоюрідною тіткою [PERSON] . Однак підпис від імені [PERSON] у заповіті, посвідченому 30 жовтня 2012 року секретарем Безуглівською сільською ради Згурівського району Київської області [PERSON] виконаний не нею, тому звернувся до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просила задовольнити та встановити факт, що має юридичне значення, а саме що, [PERSON] , яка померла [INFO] , є двоюрідною тіткою [PERSON] .Визнати недійсним заповіт [PERSON] від 30 жовтня 2012 року, посвідчений секретарем посвідчений секретарем Безуглівської сільської ради [PERSON] на користь [PERSON] .Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] , видане [PERSON] державним нотаріусом Шостої Київської держаної нотаріальної контори Радіоновою Л.І.Визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] .Витребувати квартиру [ADDRESS] від добросовісного набувача [PERSON] на користь [PERSON] шляхом виселення [PERSON] та проживаючими разом з нею в вказаній квартирі осіб, стягнути судовий збір. Представник відповідача [PERSON] надав відзив, просив відмовити в позові . Відповідач [PERSON] ,третя особа: Безуглівська сільська рада Згурівського району Київської області, Головне територіальне управління юстиції у м.Києві в судове засідання не з`явились. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 13.09.2016р. відкрито провадження та призначено до судового розгляду. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідка , дослідивши матеріали справи, приходить до слідуючого. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. За умовами п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31.03.95 року Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд вправі розглядати справи про встановлення факту родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Факт родинних зав`язків [PERSON] з [PERSON] підтверджується копіями Довідок з державних архівів. Відповідно до архівної Довідки від 08.01.2014 року Державного Архіву м. Києва, [PERSON] ( спадкодавець) народилась [INFO] , батько - [PERSON] . Згідно Архівної довідки від 02.10.2014 року Державного архіву Житомирської області, [PERSON] народився (батько [PERSON] ), [INFO] , батько [PERSON] . Дідусь позивача, [PERSON] , рідний брат батька Спадкодавця, що підтверджується Архівною довідкою від 10 червня 2014 року Державного архіву Житомирської області, в якій батько [PERSON] також вказаний [PERSON] . [PERSON] є батьком [PERSON] (батько позивача) позивача, що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданий 10 січня 2014 року. [PERSON] батько позивача, що підтверджується копію свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 23 серпня 1978 року. Батько позивача, [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 01 лютого 2000 року. Оскільки в документах спадкодавця та архівних довідок з`ясувалися розбіжності у написанні прізвищ та імен було проведено лінгвістичну експертизу. Згідно експертного висновку №056/456-а від 14 червня 2016 року, наданого Українським бюро лінгвістичних експертиз, прізвища [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] попри розбіжності в орфографічній фіксації в документах, наданих для експертизи є ідентичними. Також, згідно вказаного експертного висновку ім`я [PERSON] , [PERSON] є ідентичними та ім`я [PERSON] та [PERSON] є ідентичними. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що досліджені в судовому засіданні докази вказують на те, що [PERSON] , яка померла [INFO] є двоюрідною тіткою [PERSON] , тому позов в цій частині підлягає підлягає задоволенню. Судом встановлено , що [PERSON] складено заповіт, який посвідчений 30 жовтня 2012 року секретарем Безуглівською сільською ради Згурівського району Київської області [PERSON] На підставі вказаного заповіту після смерті [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] отримане [PERSON] . На час звернення до суду з позовом власником квартири є [PERSON] . Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Нездійснення цього права не є підставою для його припинення. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно ч. 1, 2 ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Згідно ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений, з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Згідно Висновку експерта Київського міського науково-дослідного експертно- криміналістичного центру №481/тдд від 22 квітня 2015 року підпис в графі «підпис: ( [PERSON]) в заповіті від 30 жовтня 2012 року, посвідчений секретарем Безуглівської сільської ради [PERSON], виконана іншою особою. Згідно висновку судового експерта Київського науково - дослідного інституту судових експертиз Красюка І.П. № 25232/25233/17-32 від 27.02.2018р. дати відповідь на питання: «Чи виконано підпис від імені [PERSON] у заповіті, посвідченому 30 жовтня 2012 року секретарем Безуглівською сільською ради Згурівського району Київської області [PERSON] тією особою від імені якої він зазначений чи іншою особою?», не виявилось можливим у зв`язку з тим, що при порівнянні даного підпису із наданими на дослідження вільними зразками підписів [PERSON] , не було встановлено сукупність суттєвих як збіжних, так і розбіжних почергових ознак, які одночасно визнанні не суттєвими, не інформативними, не характерними, у своїй сукупності є нестійкими та у комплексі не достатніми для отримання висновку як позитивного так і негативного характеру у будь-якій формі. (а.с. 3-8 т.2) Згідно висновку експертів Київського науково - дослідного інституту судових експертиз №756/757/21-32 від 19.04.2019р. встановити чи виконано підпис від імені [PERSON] у заповіті, посвідченому 30 жовтня 2012 року секретарем Безуглівською сільською ради Згурівського району Київської області [PERSON] тією особою від імені якої він зазначений чи іншою особою?», не виявилось можливим .(а.с. 72-79 т.3) Відповідно до ст.110 ЦПК України Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч.І ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч. 2 ст. 1248 ЦК України передбачено обов`язкове дотримання необхідних вимог при посвідченні заповіту, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала суду , що [PERSON] в її присутності підписала заповіт від 30.10.2012р., який вона посвідчила. Судом встановлено , що текст заповідального розпорядження складено від першої особи, що свідчить про складання заповіту особисто заповідачем. Заповіт власноручно підписаний заповідачем у присутності секретаря сільської ради, який у свою чергу вчинив нотаріальну дію щодо посвідчення поданого їй заповіту, зачитано заповідачу вголос складений і підписаний ним заповіт, як передбачено частиною другою статті 1248 ЦК України. За позовом заінтересованої особи суд може визнати заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Позивач не надав належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог та в судовому засіданні встановлено , що волевиявлення [PERSON] було вільним і відповідало її волі. Пр таких обставинах позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст..141 ЦПК України в разі відмови в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: partial