Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

в обгрунтування\~своїх\~вимог\~позивач зазначає,\~що\~їй на\~праві власності\~належить житловий\~будинок,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~що стверджується\~ відповідним\~свідоцтвом про\~право власності.\~У\~вказаному будинку\~також зареєстроване\~місце\~проживання її\~колишнього зятя,\~ [PERSON] .\~Однак,\~останній\~з 2018\~року (ще\~до розірвання\~шлюбу з\~дочкою позивача\~ [PERSON] )\~фактично не\~проживає в\~даному\~будинку,\~участі в\~утриманні житла\~не бере,\~його\~особистих речей\~в будинку\~не має,\~за комунальні\~послуги він\~не сплачує,\~однак,\~добровільно знятися\~з реєстрації\~не бажає.\~Факт реєстрації\~його місця\~проживання позбавляє\~позивача можливості\~оформити субсидію\~на оплату\~комунальних послуг. Тому позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним будинком. Позивач в судове засідання не з`явилась, 21.12.2021 року вона подала до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати в її відсутності, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а. с. 20). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом надсилання судових повісток про виклик до суду, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності та не подав відзив на позов. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва на право власності на нерухоме майно, виданого 21.02.2011 року виконкомом Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області на підставі рішення № 12 від 11.02.2011 року, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане свідоцтво як підстава виникнення права власності вказане у витязі про державну реєстрацію прав № 29383858 від 22.03.2011 року (а.с.4,5). Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 21.11.2019 року, ухваленим в справі № 346/4992/19, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] (дочкою позивача) та [PERSON] (відповідачем) розірвано (а. с. 10). Даними довідки № 873, виданої 18.10.2021 року Ліснохлібичинським старостинським округом Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, стверджується, що [PERSON] , [INFO] , входить до складу сім`ї [PERSON] (а. с. 6). Актом обстеження господарства, виданого комісією Ліснохлібичинського старостинського округу Отинійської селищної ради № 56/241-04 від 18.10.2021 року, підтверджено, що відповідач у вказаному будинку не проживає з 2018 року, його особистих речей в будинку немає (а.с. 7). Відповідно до ч.1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права. Оскільки з\~обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується члена сім`ї власника житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до\~статті 405\~ЦК України. Згідно з вимогами ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічно порядок користування житлом та втрати такого права врегульовано ст. ст. 72,\~156 ЖК України. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга\~статті 386 ЦК). Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до Закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій\~статті 405 ЦК, не може бути\~ЖК УРСР. Застосування положень\~ЖК УРСР\~до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми\~глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім`ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі\~статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім`ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило частини першої\~статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім`ї. Відповідно до\~статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Вказане дає можливість суду дійти висновку про визнання втрати такого права користування житловим приміщенням. При цьому, предметом спірних відносин є як встановлення факту відсутності більше року користування житлом (а не наявність чи відсутність у члена сім`ї нового місця для реєстрації), так і наявна добровільна домовленість між власником та членом сім`ї щодо продовження такого права користування. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про втрату права користування ним. Позаяк судом не встановлено, що між сторонами існує домовленість про інший порядок користування житлом, встановлено відсутність за місцем реєстрації відповідача більше одного року, а тому вимоги позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст. 317, 321, 405 ЦК України, та,

Outcome: approved