Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій просив стягнути з відповідача суму боргу за Договором позики від 31.12.2018 року в розмірі 42000,00 (сорок дві тисячі) доларів США та витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позову зазначив, що 31 грудня 2018 року між ним та відповідачкою був укладений договір позики, за яким позивач передав у власність відповідачці грошові кошти в сумі 42000,00 доларів США, які остання мала повернути до 31.12.2020 року. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, що підтверджується розпискою [PERSON] про отримання грошових коштів. Натомість відповідач свої зобов`язання за Договором не виконала, суму позики не повернула, в зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав і інтересів. (а.с.1-3) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 23.07.2021 року відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с.16) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 06.01.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання учасники справи не з`явились. Про дату, час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Позивач [PERSON] надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу по суті без його участі та наполягав на задоволенні позову. Не заперечував проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] , яка належним чином повідомлялася про час та місце судового розгляду, в тому числі через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, повторно в судове засідання не з`явилася, причини неявки не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи, відзиву на позов не подавала. Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Судом враховується, що в силу вимог ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 04.02.2022 року на підставі ч.4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, постановлено ухвалити заочне рішення по справі. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. В зв`язку з неподанням відповідачем відзиву на позовну заяву, суд вирішує спір згідно положень ч.8 статті 178 ЦПК України за матеріалами, наявними в цивільній справі. Дослідивши доводи позовної заяви та матеріали, додані до матеріалів справи, суд встановив наступне: 31 грудня 2018 року між позивачем і відповідачем був укладений договір позики, згідно якого позивачем було передано відповідачу грошову суму у розмірі 42000,00 (сорок дві тисячі) доларів США, які остання зобов`язувалася повернути до 31.12.2020 року. Факт передачі вказаної суми підтверджується розпискою про отримання вказаної суми, підписаною власноручно відповідачем по справі, де вказано, що [PERSON] отримала гроші в смт.Слобожанське Зміївського (на теперішній час - Чугуївського) району Харківської області (а.с.11). Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі N 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Як вбачається з матеріалів справи і не спростовано відповідачем, [PERSON] свої зобов`язання не виконує, до теперішнього часу ніяких сум в рахунок повернення боргу позивачу не виплатив. Зазначена розписка недійсною у встановленому законом порядку не визнана, містить умови отримання й повернення коштів, а отже між сторонами наявні правовідносини за Договором позики. Заслухавши доводи учасників, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне: Відповідно до положень статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ч.1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом положень ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, крім іншого, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до ч.2 статті 11 ЦК України, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.2 статті 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України при цьому визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно з п.14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14, у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Частиною першою статті 530 ЦК України визначено, що , якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) Згідно з ч.1 статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову шляхом стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суми позики, отриманої 31.12.2018 року, в розмірі 42000,00 (сорок дві тисячі) доларів США з визначенням грошового еквіваленту в українській валюті за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення, що становить 1192380,00 (один мільйон сто дев`яносто дві тисячі триста вісімдесят) гривень . Крім того, відповідно до положень ч.1, ч.2 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судовий збір покладається на відповідача. Отже з [PERSON] на користь держави (в зв`язку зі звільненням позивача від сплати судового збору) належить стягнути судовий збір в розмірі 11923,80 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved