Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

14.12.2021 року позивач звернувся до Марківського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог стосовно предмету спору: Марківська селищна рада Старобільського району Луганської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою виданою виконавчим органом Марківської селищної ради №2837 від 08.12.2021 року в зазначеному вище житловому будинку крім позивача зареєстровані: дружина - [PERSON] , 1959 року народження, син - [PERSON] , 1989 року народження, теща - [PERSON] , 1937 року народження. [PERSON] , 1989 року народження, який доводиться сином позивачу не проживає за вищевказаною адресою реєстрації по [ADDRESS] з 01 серпня 2012 року. Вже майже півтора роки позивач з сином не бачилися та не підтримують будь-яких відносин, місце проживання відповідача не відоме. В грудні поточного року від старшого брата, [PERSON] , [INFO] (старшого сина позивача) відповідач [PERSON] дізнався про намір зняти його з місця реєстрації шляхом визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням в судовому порядку. Після цього відповідач надіслав на електронну адресу позивача заяву про те, що він не заперечує проти задоволення позову. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] не є власником домоволодіння та не проживає з 01.08.2012 року у вищевказаному житловому будинку, позивач звернувся до суду з даним позовом для позбавлення права користування житловим приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ст. 274 ч. 1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає, не заперечує проти заочного розгляду справи, просить судові витрати залишити за ним (а.с.40). Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, заперечень на позов не надав (а.с.34-36, 45-48). Третя особа, що не заявляє самостійних вимог стосовно предмету спору: представник Марківської селищної ради Луганської області в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до судового розгляду справи надав заяву про розгляд справи без їх участі (а.с.38). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому зі згоди позивача суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. 01.02.2022 року згідно ст.281 ЦПК України, без виходу суду до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи з занесенням до протоколу судового засідання. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу АВК №359295 від 19.04.2000 року та технічним паспортом, виготовленим Марківським РБТІ від 18.11.2002 року (а.с.8, 12-14). Згідно довідки № 2832 від 08.12.2021 року про склад сім`ї, або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 08.12.2021 у будинку за адресою: [ADDRESS] , окрім позивача зареєстровані наступні особи: дружина - [PERSON] , 1959 року народження, син - [PERSON] , 1989 року народження, теща - [PERSON] , 1937 року народження (а.с.9). Також факт реєстрації відповідача [PERSON] , [INFO] , у вказаному вище будинку за адресою: [ADDRESS] , підтвержується його копією паспорту з відміткою про реєстрацію за вищевказаною адресою (а.с. 6-7). З матеріалів справи вбачається, що відповідач є сином позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] (а.с. 16) та з 01.08.2012 року за вказаною адресою не проживає. Його особисті речі в будинку відсутні, він має інше постійне місце проживання, що свідчить про відсутність інтересу до вказаного житла. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 визначено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки власник житла має право на реалізацію передбаченого ст.ст. 317, 319 ЦК України права володіння, користування та розпорядження своїм майном він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування своїм майном. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Факт не проживання з 01.08.2012 року [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , підтверджується актом, складеним депутатом Марківської селищної ради Луганської області Петренко І.В., та сусідами свідками, які посвідчили своїм підписом в зазначеному акті депутата - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.10). Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 391 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже судом встановлено, що відповідач [PERSON] у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , відсутній, не є власником вищевказаного будинку, а тому втратив право користування цим будинком. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Outcome: approved