Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 17 вересня 2021 року представник позивача, в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про захист прав споживачів, у якому просила: -Визнати протиправним дії відповідача щодо закриття банківських рахунків № [NUMBER] , № [NUMBER] та № [NUMBER] , відкритих на ім`я позивача; -Зобов`язати відповідача відновити рахунки № [NUMBER] , № [NUMBER] та № [NUMBER] , відкриті на ім`я позивача. В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником грошових вкладів, що розміщені в філії ХОУ АТ «Ощадбанк» № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] . Звернувшись 21.07.2021 року до відповідача з проханням виплатити кошти за вкладами, позивачка отримала відповідь, що 11.11.2013 року вищезазначені рахунки позивача були закриті за ініціативою банку на підставі ч. 2 ст. 1075 ЦК України, залишки списані, як комісійна винагорода за закриття рахунку. Такі дії відповідача позивач вважає протиправними та такими, що порушили її права на вільне володіння, користування та розпорядження належними грошовими коштами на банківському рахунку, а тому звернулася до суду з означеним позовом до відповідача. ІІ. Виклад позиції відповідача. 27.10.2021 року представник АТ «Державний ощадний банк України» подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вказав, що установи ощадного банку України здійснюють виплату проіндексованих грошових заощаджень вкладникам за умови перерахування коштів з Державного бюджету України, а зазначені кошти на рахунок банку не перераховувалися, тому відсутня вина відповідача у невиплаті позивачу грошових заощаджень та позовні вимоги щодо відновлення рахунків є передчасними. Крім того, позивачем не надано доказів (документів) щодо вчинення будь-яких дій, зокрема для відновлення залишку по рахунках, операції за якими не здійснювалися протягом 3-х років. Додатково представник відповідача просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності оскільки позивачка до позову долучила копію заяви від 31.07.2021 року в якій зазначила про неодноразові звернення до банку, а також те, що перше звернення подане ще 24.09.2013 року. Тобто перебіг позовної давності розпочався з 25.09.2013 року та закінчився 25.09.2016 року, тобто позов подано зі значним пропуском строку позовної давності. ІІІ. Виклад позиції позивача у відповіді на відзив. 09.11.2021 року представник позивача подала відповідь на відзив, у якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Вказала, що позивачці про порушення прав стало відомо 22.07.2021 року, а тому саме з цієї дати має обраховуватися строк позовної давності за позовними вимогами. Крім того, банк не доводив особисто позивачу у будь-який доступний та у безпосередньо персональний спосіб (зокрема, ні під особистий підпис, ні шляхом направлення письмових чи електронних повідомлень тощо) про дострокове розірвання чи відмови від правовідносин з приводу користування поточним банківським рахунком у порядку та у спосіб, визначений цивільно-банківським законодавством з узгодженням договірних питань шляхом складання, надсилання і підписання відповідних документів, а також не провів видачу залишку коштів, які були зараховані на рахунок, відкритий на ім`я позивача. ІV. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 21.09.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб. Одночасно, учасникам справи було направлено ухвалу суду про відкриття провадження. 27.10.2021 року представник АТ «Державний ощадний банк України» подав відзив на позовну заяву. 09.11.2021 року представник позивача подала відповідь на відзив. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Учасники справи наданими їм правом скористалися та подали до суду заяви по суті справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. V. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Відповідно до ощадної книжки за рахунком № [NUMBER] , відкритим у філії №71 Суворовського відділення м. Херсон Ощадного банку СРСР, станом на 10.09.1992 року сума вкладу [PERSON] становить 12\~000, 00 карб. Відповідно до ощадної книжки за рахунком № [NUMBER] , відкритим у філії Комсомольського відділення м. Херсон Ощадного банку СРСР, станом на 11.09.1992 року сума вкладу [PERSON] становить 12 000, 00 карб. Відповідно до ощадної книжки за рахунком № [NUMBER] , відкритим у філії Комсомольського відділення м. Херсон Ощадного банку СРСР, станом на 30.03.1992 року сума вкладу [PERSON] становить 3\~420, 00 карб. 21.07.2021 року [PERSON] направила до ХОУ АТ «Ощадбанк» заяву, у якій вказала, що до банку звертається вчетверте, перше звернення було 24.09.2013 року. Просила надати відповідь на звернення з урахуванням відповіді від 07.10.2013 №34-09/344/46 щодо її вкладів за 1992-1994 роки. Листом від 22.07.2021 року №119 22-07/155 ХОУ АТ «Ощадбанк» повідомило [PERSON] що питання повернення знецінених грошових заощаджень громадянам України регулюється Законом України від 21.11.1996 р. №537/96 ВР «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». Законом передбачено компенсувати залишки вкладів, які поміщені в установи Ощадбанку після 02 січня 1992 року і які знаходилися на рахунках Ощадбанку не менше одного повного календарного року в період з 1992-1994 роках. Однак, порядок, джерела, розмір компенсації таких вкладів і строки її виплати чинним законодавством не були врегульовані. Тобто, вклади, які були відкриті на ім`я [PERSON] в операційній частині філії ХОУ АТ «Ощадбанк» (вклад №07200298) та у ТВБВ №10021/083 м. Херсон (вклади № [NUMBER] і №16366) обліковувалися без змін. Після грошової реформи, яка була проведена згідно з Указом Президента України «Про грошову реформу в Україні» з 02 вересня 1996 року, вся готівка, а також залишки вкладів з нарахованими відсотками, незалежно від того, вносились вони рублями чи купоно-карбованцями перераховані у співвідношенні 100\~000 карбованців заощаджень 1 гривня і відповідно зменшені у 100\~000 разів. Це стосується і вкладів, які були відкриті на ім`я [PERSON] в операційній частині філії ХОУ АТ «Ощадбанк» (вклад №07200298) та у ТВБВ №10021/083 м. Херсон (вклади № [NUMBER] і №16366). Внаслідок реформи залишки коштів за вкладами [PERSON] становили суму менше 10 грн., тобто менше мінімального розміру згідно банківських правил. З 1 вересня 2013 року в установах банку було розміщено письмове попередження про необхідність протягом двох місяців з моменту попередження відновити суму на рахунку до розміру не меншого від початкового внеску (10 грн.). Якщо протягом двох місяців з дня повідомлення Клієнт не вчинить дій щодо відновлення суми на рахунку до розміру не менше 10 (десяти) гривень банк і клієнт вважатимуть, що клієнт у такий спосіб дав згоду на розірвання договору, закриття рахунку та списання коштів з рахунку з метою сплати комісійної винагороди за закриття рахунку за ініціативою банку. Виходячи з вищевказаного, 11.11.2013 року вищезазначені рахунки були закриті за ініціативою банку, залишки списані, як комісійна винагорода за закриття рахунку. VІ. Оцінка Суду. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Питання виплати компенсацій заощаджень, поміщених громадянами України в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, врегульовані Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», за яким держава зобов`язалася забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантувала їх компенсацію у встановленому порядку. За положеннями ст. ст. 6, 7 цього Закону компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться починаючи з 1997 року у грошовій формі за рахунок коштів Державного бюджету України та інших формах відповідно до законодавства, такі кошти визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею, порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України визначається Кабінетом Міністрів України, заощадження повертаються поетапно, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік, погашення відновлених заощаджень громадян, поміщених у цінні папери, здійснюється на загальних підставах відповідно до сум, визначених у Державному бюджеті України, отже погашення облігацій та сертифікатів має проводитися у загальному порядку за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на відповідний рік. Постановою правління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» №537 від 16.08.2013 передбачено право банку розірвати договори банківського рахунку та банківських вкладів (депозитів) по яких протягом трьох років і більше не здійснювались операції (крім зарахування відсотків) та сума грошових коштів, що зберігається на вказаних рахунках, залишилась меншою від мінімального розміру, а саме 10 грн. Розділом ІІ «Про встановлення комісійної винагороди за закриття нерухомих вкладів фізичних осіб розміром до 10 гривень», цієї постанови надано розпорядження начальникам регіональних управлінь забезпечити здійснення процедури розірвання таких договорів банківського рахунку та банківських вкладів (депозитів), а саме: по яких протягом трьох років і більше не здійснювались операції (крім зарахування відсотків) та сума грошових коштів, що зберігається на вказаних рахунках, залишилася меншою від мінімального розміру (10 (десяти) гривень), визначеного Порядком, зазначеним в пункті 1 цієї постанови. Для чого до 1 вересня 2013 р. розмістити в установах банку письмове попередження про необхідність протягом двох місяців з моменту попередження відновити суму на рахунку до розміру не меншого від початкового внеску, встановленого Порядком. Якщо протягом двох місяців з дня повідомлення клієнт не вчинить дій щодо відновлення суми на рахунку до розміру не менше 10 (десяти) гривень, банк і клієнт вважатимуть, що клієнт у такий спосіб дав згоду на розірвання договору, закриття рахунку та списання коштів з рахунку з метою сплати комісійної винагороди за закриття рахунку за ініціативою банку. Установам банку закрити рахунки клієнтів, які протягом двох місяців не відновили залишок коштів на рахунку до розміру не менше початкового внеску - 10 (десяти) гривень. Проведення операцій щодо закриття відповідних рахунків у балансі установ банку здійснити до 1 грудня 2013 року. З матеріалів справи встановлено та сторонами не заперечується, що [PERSON] в Ощадному банку СРСР було відкрито вкладні рахунки, які за положеннями Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» були переведені у компенсаційні рахунки у відповідача та внесені до Центрального реєстру компенсаційних рахунків, проте 11 листопада 2013 року рахунки позивача № [NUMBER] , №№ [NUMBER] та № [NUMBER] були закриті за ініціативою банку з посиланням на ч. 2 ст. 1075 ЦК України. Згідно ч. 2-3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. За приписами ч. 3 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Банківський вклад (депозит) це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Згідно з частиною першою статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Відповідно до статті 1075 ЦК України (чинної станом на 11.11.2013 року) договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка: 1) якщо сума грошових коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, залишилася меншою від мінімального розміру, передбаченого банківськими правилами або договором, якщо така сума не буде відновлена протягом місяця від дня попередження банком про це; 2) у разі відсутності операцій за цим рахунком протягом року, якщо інше не встановлено договором; 3) в інших випадках, встановлених договором або законом. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами. Банк може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта у разі відсутності операцій за рахунком клієнта протягом трьох років підряд та відсутності залишку грошових коштів на цьому рахунку. За викладеного вище та наявних доказів в матеріалах справи, судом встановлено, що банк в односторонньому порядку здійснив закриття рахунку вкладника та розірвав договір банківського вкладу, що не відповідає приписам законодавства, чим на думку суду допустив порушення прав позивача. Поміщення у приміщенні банку оголошення про закриття банківських рахунків у розумінні ст. 1075 ЦК України не є належним попередженням клієнта, та за відсутності доказів про інше, банк фактично здійснив одностороннє закриття рахунків, що суперечить як засадам цивільного судочинства так і положенням ст. ст. 651, 654 ЦК України, за якими розірвання договору допускається лише за згодою сторін та в такій самій формі, що й договір, що розривається, або за рішенням суду. Таким чином, закривши 11 листопада 2013 року рахунки позивача № [NUMBER] , №№ [NUMBER] та № [NUMBER] в односторонньому порядку банк не дотримався встановленої ст. 1075 ЦК України процедури чим порушив права позивача, які підлягають поновленню, шляхом покладання на відповідача обов`язку поновити незаконно закриті рахунки. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги є законними та обґрунтованими, з огляду на що підлягають задоволенню. Статтею 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У справі що розглядається АТ «Державний ощадний банк України» у відзиві на позовну заяву вказав на пропуск позивачем строку позовної давності оскільки позивачка до позову долучила копію заяви від 31.07.2021 року в якій зазначила про неодноразові звернення до банку, а також те, що перше звернення подане ще 24.09.2013 року. Тобто перебіг позовної давності розпочався з 25.09.2013 року та закінчився 25.09.2016 року Вирішуючи питання, щодо застосування строків позовної давності суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняння термінів «довідалася» та «могла довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Подібних висновків дійшов КЦС у складі ВС у постанові від 15.01.2020 року у справі №200/19766/16-ц. Дійсно зі змісту заяви [PERSON] від 21.07.2021 року встановлено, що позивачка звертається до ХОУ АТ «Ощадбанк» вчетверте, перше звернення було 24.09.2013 року. Просила надати відповідь на звернення з урахуванням відповіді від 07.10.2013 №34-09/344/46 щодо її вкладів за 1992-1994 роки. Разом з тим, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Факт неодноразових звернень позивачки з заявами до відповідача не може свідчити про обізнаність позивачки про порушення діями банку її прав за відсутності доказів на підтвердження того, що їх зміст стосувався обставин саме питання закриття ощадних рахунків і що їх було закрито, суд вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з позовом [PERSON] має відраховуватись з 22 липня 2021 року, тобто з дня отримання останньої відповіді банку на звернення вкладника, з якої їй стало зрозуміло, що її права як вкладника порушені, а тому строки на звернення до суду із позовом не є пропущеними у розумінні приписів законодавства. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. VІІІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. ІХ. Розподіл судових витрат. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. З ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Приймаючи до уваги звільнення позивача від сплати судового збору за подання позову до суду, з відповідача в дохід держави підлягає до стягнення судовий збір визначений за ставками встановленими ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру у розмірі 908, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved