Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Позивач, звернувшись до суду з даним позовом, посилається на те, що йому належить 19/24 частин житлового будинку в [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,25 га, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Вказане господарство відносилось до суспільної групи колгоспний двір, головою якого був [PERSON] , а членами колгоспного двору станом на 01 липня 1990 року були [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Оскільки частки в будинку були не виділені, а нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, позивач змушений був звернутись до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно та майно колгоспного двору. Коломийським міськрайонний судом в справі № 346/5663/20 задоволено його позов та визнано за ним право власності на 19/24 частин вказаного житлового будинку. Так як право власності на вказану земельну ділянку було зареєстровано за його батьком, нотаріус видав йому свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину земельної ділянки. Однак, в зв`язку з тим, що він є власником 19/24 частин житлового будинку, який розміщений на даній земельній ділянці, вважає що має право на відповідну частку земельної ділянки. Просить суд визнати за ним право власності на 5/8 частин вказаної земельної ділянки. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Юркевич Х.М. подала до суду заяву, в якій просить позовні вимоги задовольнити, а справу розглянути у її та позивача відсутності. Відповідач будучи належно повідомлена про час та місце розгляду справи, у встановленому законом порядку у судове засідання також не з`явилася, про причини неявки суд до відома не поклала. Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст. 223 і ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Врахувавши заяви сторін, дослідивши матеріали справи суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 липня 2021 року, за позивачем визнано право власності на 19/24 частин житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] (а.с. 7,8). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 січня 2019 року № 154074553 право власності на вказану ділянку зареєстровано за [PERSON] (а.с. 10). Довідкою Торговицького старостинського округу Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області від 10 вересня 2021 року № 874, вбачається, що зазначений житловий будинок розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,25 га. цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 13). З метою оформлення спадщини позивач звернувся до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Сахро Г.Ф., із відповідною заявою та отримав згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28 грудня 2020 року право власності на 1/6 частку вказаної земельної ділянки (а.с. 11). У відповідності до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 13 вересня 2021 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 104 298 грн. 90 коп. (а.с. 14). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пункт 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівля або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщенні, без зміни її цільового призначення. Виходячи з того, що позивач є спадкоємцем за законом на майно, яке належало спадкодавцю на праві власності у встановленому законом порядку та власником 19/24 частин житлового будинку, який розміщений на вказаній земельній ділянці, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на 5/8 частин земельної ділянки, шляхом задоволення позову. На підставі наведеного та ст.ст. 15, 16, 328, 392 ЦК України,

Outcome: approved