Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

16 серпня 2021 року виконавчий комітет Переяславської міської ради в особі Переяславського міського голови Саулка В. звернувся до суду з позовом та просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням кімнати №№ 131, 132, 133 за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області №113-04 від 27.03.2018 головному спеціалісту юридичного відділу Нестеренку Є.А. було надано службові жилі приміщення - (кімнати) №№ [NUMBER] , 132, 133 в гуртожитку по [ADDRESS] та видано ордер на вселення у вказані жилі приміщення. 23.11.2020 [PERSON] було звільнено із займаної посади за переведенням до Студениківської сільської ради Бориспільського району Київської області. Відповідач за вказаною адресою не проживає, комунальні послуги не сплачує, на письмові повідомлення про необхідність зняття з місця реєстрації відповідним чином не реагує. Таким чином, за твердженням позивача, припинення трудових відносин з міською радою та непроживання більш як 6 місяців у спірному житлі відповідача, є підставами для визнання його таким, що втратив право користування службовим приміщенням. 27.09.2021 від представника відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що відповідач проживає у спірному житлі, про що свідчить відмітка у його паспорті. На даний час у приміщенні проводяться ремонтні роботи. Комунальні послуги відповідачем не сплачуються, оскільки мережі теплопостачання у займаному відповідачем приміщенні відсутні, договори про укладенні комунальних послуг не укладалися. Також зазначив, що підставою для визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням може слугувати свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату інтересу до такого житлового приміщення. Ухвалою суду від 05.11.2021 залучено Переяславську міську раду як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, до участі у цивільній справі та прийнято позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Переяславської міської ради до спільного розгляду з позовною заявою виконавчого комітету Переяславської міської ради до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Переяславська міська рада як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у позовній заяві просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням кімнати №№ 131, 132, 133 за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування\~позовних вимог\~зазначає,\~що 23.11.2020 [PERSON] було звільнено із займаної посади за переведенням до Студениківської сільської ради Бориспільського району Київської області. Припинення трудових відносин з роботодавцем відповідно до ст. 124 ЖК УРСР є підставою для виселення особи із службового житла. В судовому\~засіданні представник\~позивача - виконавчого\~комітету Переяславської\~міської ради Лебідь Н.Ф. просила позовні вимоги задовольнити, також вважала, що підлягає задоволенню позов третьої особи. Представник Переяславської міської ради Кулик А.С. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Пояснила, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування, в даному випадку, є припинення трудових відносин з Переяслав-Хмельницькою міською радою, оскільки житло [PERSON] надавалося як службове. На даний час, відповідач працює в іншій громаді та жодних правових відносин з міською радою немає. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні обох позовів. Пояснив суду, що одразу, коли видали ордер, він завіз у службове житло меблі та розпочав ремонт. Не мав змоги завершити ремонт, оскільки захворіла мати дружини і її лікування потребувало значних фінансових витрат. Інтерес до житла він не втратив, а не проживає у кімнатах, оскільки не може закінчити ремонт та під`єднати комунікації. Представник [PERSON] посилаючись на положення ст.132 ЖК УРСР, відповідно до яких особу не може бути виселено без надання іншого житлового приміщення, оскільки це - гуртожиток, вважав, що підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відсутні. Судом встановлено, що згідно наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №538 від 07.04.2017, гуртожиток по [ADDRESS] передано у власність територіальної громади м.Переяслав-Хмельницького Київської області. Рішенням Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області від 01.08.2017 в комунальну власність територіальної громади міста Переяслав-Хмельницького прийнято гуртожиток за адресою: [ADDRESS] . З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.08.2017, будівля - гуртожиток по [ADDRESS] на праві комунальної власності належить Переяслав-Хмельницькій міській раді Київської області. Згідно з рішенням виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області від 27.02.2018 за №54-03 включено до числа службових виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради жилі приміщення (кімнати), в тому числі, №№ 131, 132, 133 в гуртожитку по [ADDRESS] . 27.03.2018 виконавчим комітетом Переяслав-Хмельницької міської ради винесено рішення №113-04 про надання головному спеціалісту юридичного відділу виконкому Переяслав-Хмельницької міської ради [PERSON] службові жилі приміщення (кімнати) №№131, 132, 133 в гуртожитку по [ADDRESS] . Згідно ордеру №209, що виданий виконкомом Переяслав-Хмельницької міської ради від 02.04.2018, [PERSON] разом із сім`єю з 3 осіб надано право на зайняття службового жилого приміщення в гуртожитку по [ADDRESS] , яке складається з трьох жилих кімнат: №№ [NUMBER] , 132, [ADDRESS] . Згідно з копією адресної картки від 28.07.2021 [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] з 03.04.2018. Відповідно до копії Розпорядження Переяславського міського голови Саулка В. №99/8-01к від 23.11.2020 [PERSON] звільнено із займаної посади 23.11.2020 за переведенням до Студениківської сільської ради на підставі п. 5 ст.36 КЗпПУ. Згідно з копією повідомлення голови ОК «Майбутнє» [PERSON] від 25.02.2021 [PERSON] з 2018 року по час надання повідомлення в службовому приміщенні по [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] не проживає, комунальні послуги не сплачує. Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов від 26.02.2021 та від 03.08.2021 встановлено відсутність ознак проживання [PERSON] та його родини. 29.12.2020, 09.06.2021 виконавчим комітетом Переяславської міської ради на ім`я [PERSON] були направлені листи з проханням знятися з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] та звільнити службові приміщення. Суд, вивчивши матеріали справи та аналізуючи надані докази, дійшов наступного висновку. За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до вимог\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, позивачем у позові про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном, який подається в порядку\~ст. 391 ЦК України, завжди є особа, яка є власником майна. Як встановлено, Рішенням Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області від 01.08.2017 міста Переяслав-Хмельницького гуртожиток за адресою: вул.Фабрична, 1-а, м.Переяслав-Хмельницький прийнято в комунальну власність територіальної громади. У\~статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування»\~від 21 травня 1997 року (далі - Закон) зазначено, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах належним їй майном як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Частиною першою ст. 60 Закону\~встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Частинами п`ятою, восьмою цієї статті визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Отже, враховуючи, що власником спірного житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , від імені якої правомочності щодо володіння, користування та розпорядження, в тому числі, вказаним нерухомим майном здійснює Переяславська міська рада, виконавчий комітет Переяславської міської ради слід визнати неналежним позивачем у даному спорі та з цієї підстави у позові йому відмовити. Вирішуючи вимоги позову третьої особи, суд виходить з наступного. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Зі змісту ст. 121 ЖК УРСР вбачається, що порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Згідно ст. 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Аналогічні положення містяться у пункті 34 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР (надалі Положення), затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР № 37 від 04.02.1988. За змістом вказаних норм, особа, яка користується службовим житлом, зобов`язана після припинення її правовідносин з роботодавцем звільнити надане ним житлове приміщення. Водночас, статтею 125 ЖК УРСРвизначено перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Аналогічні випадки, що виключають виселення осіб із службового житла без надання іншого жилого приміщення містить п. 35 Положення. Як вбачається, Розпорядженням Переяславського міського голови Саулка В. №99/8-01к від 23.11.2020 [PERSON] звільнено із займаної посади 23.11.2020 за переведенням до Студениківської сільської ради на підставі п. 5 ст.36 КЗпПУ. Отже,\~трудові відносини\~між Переяславською\~міською \~радою і\~ [PERSON] \~припинено 23.11.2020\~та саме\~з цього моменту перестали існувати правові підстави для користування останнім службовим житлом. При цьому, належність відповідача до категорій осіб, яких не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення, відповідно до ст. 125 ЖК УРСР та п. 35 Положення, судом не встановлено. Доводи представника відповідача про те, що виселення [PERSON] без надання іншого жилого приміщення є неможливим, оскільки надане йому у користування жиле приміщення є гуртожитком і в даному випадку підлягають застосуванню норми ст. 132 ЖК УРСР, є безпідставними з огляду на те, що спірне житло хоча й є кімнатами у гуртожитку, однак надавалось відповідачу саме як службове житло, яке має особливий правовий режим відповідно до норм Житлового кодексу УРСР. Разом з тим, як неодноразово наголошував ЄСПЛ, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Крім того, втручання у право на повагу до житла має відповідати «нагальній суспільній необхідності» (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Оцінюючи пропорційність втручання у право на житло відповідача та відповідність такого втручання «нагальній суспільній необхідності», суд виходитть з такого. [PERSON] \~фактично з\~моменту \~видачі йому\~ордера у\~2018\~році і\~по час\~звернення до\~суду з\~позовом,\~у службовому\~житлі не\~проживає,\~житлом не\~користується,\~вутриманні службового житлового приміщення, що належить Переяславській міській раді на праві комунальної власності участі не бере, комунальні платежі не сплачує. Вказані житлові приміщення є непридатними для проживання, відсутні меблі та речі, які б свідчили про наявність ознак проживання сім`ї відповідача. Натомість, відповідачем не надано суду жодного доказу, який би підтверджував зворотнє, тобто фактичне користування ним спірним житлом, а саме: що у ньому є його речі, самі приміщення облаштовані для проживання двох дорослих осіб та дитини, що вони несуть витрати на утримання житла як користувачі. Судом не встановлено також і наявність перешкод зі сторони роботодавця щодо вселення та проживання протягом означеного періоду у спірному житлі відповідача та його родини. Таким чином, підстав вважати, що [PERSON] проявляє інтерес до спірного жилого приміщення та має достатні і триваючі зв`язки із кімнатами №№ [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , а отже зазначені кімнати є його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції, судом під час розгляду справи не встановлено. Крім того, за повідомленням представника міської ради в судовому засіданні, службове житло, яке займає [PERSON] є необхідним для заселення до нього, згідно встановленої черги, потребуючих житла працівників, зокрема, одиноких матерів з дітьми. Отже,\~на переконання\~суду,\~та з\~урахуванням викладених\~обставин,\~виселення [PERSON] \~із службового\~житла відповідає нагальній суспільній необхідності та становить пропорційне втручання у право на житло. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції також, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Статті 124-125 ЖК УРСР передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих, чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування. Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved