Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 28 вересня 2021 року звернувся до суду з заявою про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України. Заявник у своїй заяві посилається на те, що він, [PERSON] , [INFO] народився у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області. У період з 01 вересня 1982 року по 12 червня 1990 рік навчався у середній загальноосвітній школі № 83 м. Дніпропетровська та отримав свідоцтво про восьмирічну освіту. У період з 12 квітня1991 року по 29 червня 1993 року навчався в ПТУ № 67 м. Дніпропетровська на денному відділенні за фахом «Електрогазозварник». З даних паспорта громадянина СРСР серії [NUMBER] , який був виданий заявнику 12 лютого 1992 року, вбачається, що 11 липня 1995 року заявника було взято на військовий облік до Жовтневого РВК м. Дніпропетровська Дніпропетровської області. Між тим, у період з 1995 року по 2013 рік був засуджений судами загальної юрисдикції Дніпропетровщини за вчинення низки кримінальних правопорушень у вигляді позбавлення волі. Тобто, з моменту народження заявник постійно та безвиїзно проживав на території України. Між тим, 12 лютого 1992 року заявник отримав паспорт громадянина СРСР серії [NUMBER] , який в нього існує на даний час, та до теперішнього часу з різних причин заявник не може отримати паспорт громадянина України. Так, навесні 2021 року заявник звернувся до Соборного районного відділу в м. Дніпро ГУ ДМС України у Дніпропетровській області щодо отримання паспорту громадянина України, проте, у результаті перевірки йому було рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання на території України. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, та 13 листопада 1991 року, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. З огляду на те, що з 31 грудня 1974 року і по теперішній час заявник безвиїзно проживав на території України (більше того - переважну частину свого життя провів в установах виконання кримінальних покарань [PERSON] ) вищевикладене, з метою отримання паспорта громадянина України, заявник звертається до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська на підставі ст. 316 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки фактично проживає на території Соборного району м. Дніпро. Викладені заявником обставини підтверджуються наданими доказами. Отже зараз заявник почав приводити до ладу правовстановчі документи, в тому числі і про своє проживання, освіту, народження і інш. у відповідності з законодавством, але зробити вказане виявилося неможливим, оскільки у нього відсутній паспорт громадянина України, раніше він на ці розбіжності уваги не звернув і звернувся у офіційні інстанції для виправлення помилки. В теперішній час у зв`язку з необхідністю упорядкування документів заявник звернувся до заінтересованої особи з заявою про встановлення факту проживання на території України, але на його звернення відповідь не надійшла взагалі, а потім була про неможливість вказаного з рекомендацією з цим питанням звернутися до суду. У зв`язку з зазначеною обставиною на теперішній час заявник не має змоги належним чином упорядкувати і оформити свої ж документи. Заявник у своїй заяві просив суд встановити юридичний факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, та на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України», а саме 13 листопада 1991 року, задовольнивши заяву. \~ \~ \~ \~Представник заінтересованої особи ГУ ДМС в Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлявся належним чином, в зверненні до суду не погодився з заявою і вважав за можливе розглянути справу за наявними матеріалами, по закону і рішення винести без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної заінтересованої особи згідно ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~З`ясувавши думку заявника, заінтересованої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно заявник [PERSON] , [INFO] народився у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції міста Дніпропетровська складено актовий запис № 343 від 07 лютого 1975 року. У період з 01 вересня 1982 року по 12 червня 1990 рік навчався у середній загальноосвітній школі № 83 м. Дніпропетровська та отримав свідоцтво про восьмирічну освіту, про що вказано у довідці № 288 від 03 серпня 2021 року, яка видана КЗО «Середня загальноосвітня школа № 83» Дніпровської міської ради. У період з 12 квітня1991 року по 29 червня 1993 року навчався в ПТУ № 67 м. Дніпропетровська на денному відділенні за фахом «Електрогазозварник», про що містяться відомості в довідці № 500 від 09 серпня 2021 року. З даних паспорта громадянина СРСР серії [NUMBER] , який був виданий заявнику 12 лютого 1992 року, вбачається, що 11 липня 1995 року заявника було взято на військовий облік до Жовтневого РВК м. Дніпропетровська Дніпропетровської області. Між тим, у період з 1995 року по 2013 рік був засуджений судами загальної юрисдикції Дніпропетровщини за вчинення низки кримінальних правопорушень у вигляді позбавлення волі, а саме: 25 травня 1995 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. ст. 229-6, ст. 45 ККУ до 2 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік; 01 жовтня 1996 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. ст. 141, ст. 43 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі; 14 травня 1999 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 17, ч. 2 ст. 140, ч. 1 ст. 145. ч. 2 ст. 196-01, ст. 42, ст. 43 КК України до 3 років позбавлення волі; 02 березня 2004 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. З ст. 185, ч. 2 ст. 309 КК України, із застосуванням ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі; 14 травня 2010 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. З ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений умовно-достроково 28 лютого 2012 року на невідбутий строк 11 місяців 8 днів; 26 грудня 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за ч. З ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі. Тобто, з моменту народження заявник постійно та безвиїзно проживав на території України. 12 лютого 1992 року заявник отримав паспорт громадянина СРСР серії [NUMBER] , який в нього існує на даний час, та до теперішнього часу з різних причин заявник не може отримати паспорт громадянина України. Так, навесні 2021 року заявник звернувся до Соборного районного відділу в м. Дніпро ГУ ДМС України у Дніпропетровській області щодо отримання паспорту громадянина України, проте, у результаті перевірки йому було рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання на території України. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, та 13 листопада 1991 року, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Саме з огляду на те, що з 31 грудня 1974 року і по теперішній час заявник безвиїзно проживав на території України (більше того - переважну частину свого життя провів в установах виконання кримінальних покарань Дніпропетровщини) вищевикладене, з метою отримання паспорта громадянина України, заявник звертається до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська на підставі ст. 316 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки фактично проживає на території Соборного району м. Дніпро. Викладені заявником обставини підтверджуються наданими доказами. Отже зараз заявник почав приводити до ладу правовстановчі документи, в тому числі і про своє проживання, освіту, народження і інш. у відповідності з законодавством, але зробити вказане виявилося неможливим, оскільки у нього відсутній паспорт громадянина України, раніше він на ці розбіжності уваги не звернув і звернувся у офіційні інстанції для виправлення помилки. В теперішній час у зв`язку з необхідністю упорядкування документів заявник звернувся до заінтересованої особи з заявою про встановлення факту проживання на території України, але на його звернення відповідь не надійшла взагалі, а потім була про неможливість вказаного з рекомендацією з цим питанням звернутися до суду. У зв`язку з зазначеною обставиною на теперішній час заявник не має змоги належним чином упорядкувати і оформити свої ж документи, тому вимушений була звертатися з заявою до суду. Суд вважає вимоги заяви обґрунтованими, виходячи з наступного. \~ \~ \~ \~ Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України. На підставі п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти , від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно із ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Отже, на підставі статті 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюється набуття громадянства України. Судом з`ясовано, що дійсно заявник [PERSON] , [INFO] народився у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції міста Дніпропетровська складено актовий запис № 343 від 07 лютого 1975 року. У період з 01 вересня 1982 року по 12 червня 1990 рік навчався у середній загальноосвітній школі № 83 м. Дніпропетровська та отримав свідоцтво про восьмирічну освіту, про що вказано у довідці № 288 від 03 серпня 2021 року, яка видана КЗО «Середня загальноосвітня школа № 83» Дніпровської міської ради. У період з 12 квітня1991 року по 29 червня 1993 року навчався в ПТУ № 67 м. Дніпропетровська на денному відділенні за фахом «Електрогазозварник», про що містяться відомості в довідці № 500 від 09 серпня 2021 року. З даних паспорта громадянина СРСР серії [NUMBER] , який був виданий заявнику 12 лютого 1992 року, вбачається, що 11 липня 1995 року заявника було взято на військовий облік до Жовтневого РВК м. Дніпропетровська Дніпропетровської області. Між тим, у період з 1995 року по 2013 рік був засуджений судами загальної юрисдикції Дніпропетровщини за вчинення низки кримінальних правопорушень у вигляді позбавлення волі, а саме: 25 травня 1995 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. ст. 229-6, ст. 45 ККУ до 2 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік; 01 жовтня 1996 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. ст. 141, ст. 43 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі; 14 травня 1999 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 17, ч. 2 ст. 140, ч. 1 ст. 145. ч. 2 ст. 196-01, ст. 42, ст. 43 КК України до 3 років позбавлення волі; 02 березня 2004 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. З ст. 185, ч. 2 ст. 309 КК України, із застосуванням ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі; 14 травня 2010 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. З ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений умовно-достроково 28 лютого 2012 року на невідбутий строк 11 місяців 8 днів; 26 грудня 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за ч. З ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі. Тобто, з моменту народження заявник постійно та безвиїзно проживав на території України. Між тим, 12 лютого 1992 року заявник отримав паспорт громадянина СРСР серії [NUMBER] , який в нього існує на даний час, та до теперішнього часу з різних причин заявник не може отримати паспорт громадянина України. Так, навесні 2021 року заявник звернувся до Соборного районного відділу в м. Дніпро ГУ ДМС України у Дніпропетровській області щодо отримання паспорту громадянина України, проте, у результаті перевірки йому було рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання на території України. Просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», а саме 13 листопада 1991 року. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений» чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначений Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року №2 15. Пунктом 7 вказаного Порядку визначено, що громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР (далі Порядок) відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. Крім того, пунктом 44 вищевказаного Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Саме з огляду на те, що з 31 грудня 1974 року і по теперішній час заявник безвиїзно проживав на території України (більше того - переважну частину свого життя провів в установах виконання кримінальних покарань Дніпропетровщини) вищевикладене, з метою отримання паспорта громадянина України, заявник звертається до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська на підставі ст. 316 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки фактично проживає на території Соборного району м. Дніпро. Викладені заявником обставини підтверджуються наданими доказами. Заявник звертає увагу і на те, що у рішенні ЄСПЛ BENDERSKIY v. Ukraine (Бендерський проти України) від 15 листопада 2007 року суд застосовує стандарт, який називають «баланс ймовірностей» 31. У рішенні J.K. AND OTHERS v. SWEDEN (Дж.К. та інші проти Швеції) від 23 серпня 2016 року ЄСПЛ вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам 32. Цей стандарт визначає, що фактична обставина є доведеною за умови наявності доказів того, що обставина більш вірогідно сталася, аніж не сталася (вірогідність існування певної фактичної обставини є більшою за 50%). Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від\~05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом. \~ \~ \~ \~Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. \~ \~ \~ \~У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявник заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно заінтересованої особи по можливим незаконним (з точки зору вказаної особи) діям відносно нього, предмета спору, а заінтересована особа цього не довела, можливе твердження вказаної особи про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги можливе не погодження з вимогами заяви в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає, що оскільки всі інші дані в свідоцтві, паспорті, адресній довідці та інших документах заявника повністю співпадають з встановленими судом даними, зазначеними у спірних документах, довідках заявника та інш., спору про право фактично немає, вищезазначені документи на назване право в передбаченому законом порядку не оспорені суд вважає можливим заяву задовольнити та встановити юридичний факт постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України», а саме 13 листопада 1991 року. Таким чином обставини заяви знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved