Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Сікуцький Олександр Анатолійович, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, скасування рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння. З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ; визнати недійним договір купівлі-продажу машиномісця № [NUMBER] , підвал І літера А (підземного паркінгу), за адресою [ADDRESS] ; визнати недійним договір купівлі-продажу машиномісця № [NUMBER] , підвал І літера А (підземного паркінгу), за адресою [ADDRESS] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру [ADDRESS] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на машиномісце № [NUMBER] , підвал І літера А (підземного паркінгу), за адресою [ADDRESS] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на машиномісце № [NUMBER] , підвал І літера А (підземного паркінгу), за адресою [ADDRESS] ; витребувати квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] та передати її компанії Маджгаард Лімітед; судові витрати покласти на відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2016 року позивач був власником спірного майна - квартири та двох машиномісць. В 2019 році без відома позивача спірне майно було відчужене за договором купівлі-продажу на користь відповідача [PERSON] . Відчуження відбулось на підставі підробленої довіреності, а повіреним була вказана особа, що померла задовго до моменту укладення договору купівлі-продажу. В подальшому квартира була відчужена відповідачем [PERSON] за договором купівлі-продажу на користь відповідача [PERSON] . Зважаючи, що майно було відчужено без відома та поза волею позивача, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву та заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що відсутні підстави для витребування у нього квартири адже він є добросовісним набувачем, а надані позивачем докази є неналежними та не підтверджують заявлених вимог. Крім того, зазначав, що вбачає підстави для залишення позову без розгляду на тій підставі, що від імені позивача до суду звернулась особа, яка не має повноважень на ведення справи. Відповідач [PERSON] не подавав відзив на позовну заяву. Третя особа приватний нотаріус Сікуцький О.А. письмових пояснень не надавав, просив розглядати справу в його відсутність. Ухвалою суду від 23.12.2019 р. у справі відкрито провадження у порядку загального позовного провадження . Ухвалою суду від 2.02.2021 р. витребувані докази. Ухвалою суду від 16.03.2021 р. призначено до судового розгляду. Суд, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Щодо вимоги відповідача [PERSON] про залишення позову без розгляду, суд зазначає наступне. Щодо встановлених судом обставин по суті спору, то матеріалами справи встановлено , що 03.08.2016 р. компанія Маджгаард Лімітед набула право власності на квартиру [ADDRESS] , , а 04.08.2016 р. - право власності на паркомісця № [NUMBER] , № [NUMBER] , підвал І літера А (підземного паркінгу), за адресою [ADDRESS] . Вказане підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 04.03.2019 р. між компанією Маджгаард Лімітед та громадянином України [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу спірної квартири та паркомісць, що підтверджується засвідченими копіями договорів, які наявні в матеріалах справи. Нотаріальне посвідчення договорів та державну реєстрацію права власності за покупцем здійснив приватний нотаріус Сікуцький О.А. В подальшому, а саме 10.04.2019 р., [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу відчужив квартиру на користь [PERSON] . На момент розгляду даної справи, [PERSON] значиться як власник квартири в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Із первісних договорів купівлі-продажу від 04.03.2019 р. слідує, що при їх укладенні компанію Маджгаард Лімітед представляв громадянин України [PERSON] , який діяв на підставі довіреності виданої 22.02.2019 р. та посвідченої Ніове Дж.Петрідес державним реєстратором міста Лімассол, Кіпр; Апостиль № 23360/19 від 22.02.2019 р., посвідчений В. Іоанноу постійним секретарем Міністерства юстиції та Громадського порядку міста Нікосія, Кіпр. На довіреності міститься підпис [PERSON] як директора компанії Маджгаард Лімітед. Відповідно до ч.3 ст.244 Цивільного Кодексу України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Статтею 246 ЦК України передбачено, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами. Статтею 34 ЗУ "Про міжнародне приватне право" передбачено, що порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність. Кіпр та Україна є державами-учасницями Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року. Відповідно до ст. 2, 3 Конвенції, кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Відповідно до частини другої ст.7 Конвенції, на запит будь-якої заінтересованої особи орган, що проставив апостиль, зобов`язаний перевірити, чи відповідають зроблені в ньому записи відомостям, внесеним в книгу реєстрації або картотеку. Обов`язковість присвоєння кожному штампу Апостиля унікального номера прямо передбачено процедурою засвідчення та легалізації документів за законодавством Кіпру. У п.10, 11 меморандуму юридичної фірми Harris Kiriakides (Кіпр), що був підготовлений на запит позивача, зазначено, що на Кіпрі Міністерство юстиції та громадського порядку уповноважене проставляти штампи апостиля. Штампи підписуються Постійним Секретарем Міністерства або належним чином уповноваженим представником. Таким чином, згідно зі статтею 7 Конвенції, Міністерство повинно вести книгу реєстрації або картотеку, в яких воно реєструє проставлені апостилі, вказуючи при цьому: порядковий номер і дату проставлення апостиля; прізвище особи, яка підписала офіційний документ, і посаду, в якій вона виступала, а стосовно документів, які не підписані, - назву органу, що проставив печатку або штамп. По суті, кожному штампу апостиля при видачі присвоюється певний номер, як правило, у вигляді шести цифр через косу риску з роком, в якому проставляється апостиль. Оскільки цей номер також зберігається у Міністерстві, воно може простежити та підтвердити, чи проставлявся такий штамп апостиля, на прохання будь-якої зацікавленої особи. Відповідно до листа Міністерства юстиції та громадського порядку Кіпру від 29 травня 2020 року, Апостиль за № 23360/19, що міститься на довіреності від 22.02.2019 р., не є справжнім. Також, письмовою декларацією [PERSON] підтверджується, що він протягом періоду з 01.02.2019 р. по 01.03.2019 р. був державним службовцем, який посвідчує документи. При цьому, йому не належить ні підпис, ні Сертифікаційний штамп, ні рукописний текст на Сертифікаційному штампі довіреності від 22.02.2019 р. якою [PERSON] уповноважено діяти в інтересах компанії Маджгаард Лімітед. За таких обставин суд приходить до висновку, що довіреність, на підставі якої 04.03.2019 р. вчинялися договори купівлі-продажу квартири та двох машиномісць, не відповідає вимогам закону та містить реквізити, зокрема апостиль та сертифікаційний штамп, автентичність яких спростована наявними у справі доказами. Крім того, судом встановлено, що громадянин України [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується наявною у справі копією актового запису про смерть № 856 від 27.03.2015 р., що була отримана у рамках кримінального провадження № 12019000000000342, ініційованого позивачем з приводу заволодіння сторонніми особами квартирою та паркомісцями шляхом обману в особливо великих розмірах. Крім того, факт смерті [PERSON] [INFO] підтверджується відповіддю Кропивницького міського відділу державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області на адвокатський запит представника позивача - адвоката Некляєва Ю.Г.. За таких обставин суд приходить до висновку, що громадянин [PERSON] не діяв та не міг діяти в якості повіреного компанії Маджгаард Лімітед під час укладення договорів купівлі-продажу квартири та двох машиномісць. [PERSON] , підпис якої міститься на довіреності від 22.02.2019 р., на запит позивача надала письмову декларацію, в якій зазначила, що займала посаду директора компанії Маджгаард Лімітед в період з 27.03.2012 р. по 04.04.2017 р. та ніколи не підписувала довіреність на імя [PERSON] .. Факт зайняття [PERSON] посади директора позивача підтверджується витягом із реєстру директорів компанії Маджгаард Лімітед, постановою від 27.03.2012 р. про призначення директорів, постановою від 04.04.2017 р. про зміну Ради директорів, листом від 04.04.2017 р. про відставку [PERSON] , а також випискою від 27.03.2020 р. із веб-сайту Кіпрського реєстру компаній із зазначенням історії та нинішньої структури компанії Маджгаард Лімітед. Ці офіційні документи долучені до декларації Ради директорів компанії Маджгаард Лімітед від 21.05.2020 р. та наявні в матеріалах справи. За таких обставин суд приходить до висновку, що [PERSON] станом на момент видачі довіреності 22.02.2019 р. не була директором компанії Маджгаард Лімітед, та, відповідно, не мала повноважень на підписання довіреності. Декларацією Ради директорів компанії Маджгаард Лімітед від 21.05.2020 р. (п.8) додатково підтверджено, що керівництво компанії знаходиться в межах Ради директорів компанії. Це включає рішення про продаж і умови продажу активів компанії. Рада директорів компанії не приймала жодного рішення про продаж квартири та двох машиномісць. Повноваження Ради директорів компанії Маджгаард Лімітед підтверджуються Статутом, копія якого наявна в матеріалах справи. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач не мав волевиявлення та не вчиняв дій, спрямованих на відчуження квартири та двох машиномісць. Спірні договори купівлі-продажу від 04.03.2019 р. за своєю суттю є двосторонніми правочинами, внаслідок укладення яких право власності на квартиру та два машиномісця перейшло від позивача до відповідача [PERSON] .. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз`яснено в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач звернувся до суду в даній справі для відновлення свого права власності на квартиру та два машиномісця. Із урахуванням зібраних у справі доказів, суд вважає, що квартира та два машиномісця вибули з власності позивача як власника за відсутності його вільного волевиявлення, а укладення спірних договорів купівлі-продажу не відповідало внутрішній волі позивача як суб`єкта правочину. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними спірних договорів купівлі-продажу квартири та двох машиномісць. В частині вимог позивача про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо квартири та двох машиномісць, суд зазначає наступне. У відповідності до ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 2 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 26 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до абз. 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" № 1952-IV від 01.07.2004 р. у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Враховуючи вищенаведені положення законодавства, зважаючи на задоволення позовних вимог про визнання недійсними спірних договорів купівлі-продажу квартири та двох машиномісць, з метою повного та ефективного захисту прав позивача суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог про скасування рішень (записів) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сікуцького О.А. від 04.03.2019 р. №№ 45799136, 45801479, 45801108 про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру та два машиномісця. У позовній заяві також ставиться віндикаційна вимога про витребування квартири з чужого незаконного володіння [PERSON] та передачу її позивачу. Дану вимогу позивач обґрунтовує тим, що квартира вибула з його володіння проти його волі, а сам позивач не перебував у договірних відносинах із останнім набувачем квартири. В цій частині позовних вимог суд виходить із наступного. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Вказана правова позиція викладена в Постанові Великої Палати ВС від 14.11.2018 р. по справі № 183/1617/16. Відповідно до абз.2 п.25 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", до вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Велика Палата ВС у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 зробила правовий висновок, що відсутність спрямованого на відчуження майна рішення особи (зокрема, його підроблення) означає, що власник волю на відчуження не виявляв. У даній справі позивачем надані численні докази, що на переконання суду, вказують на вибуття квартири та двох машиномісць з володіння позивача не з його волі. При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача [PERSON] щодо неможливості витребування у нього квартири з огляду на його добросовісність при укладенні з [PERSON] договору купівлі-продажу від 10.04.2019 р. з огляду на наступне. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника поза його волею. Таке витребування застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Отже, при вирішенні віндикаційного позову встановлення судом обставини вибуття майна з володіння власника поза його волею є достатньою підставою для витребування такого майна від останнього набувача незалежно від його добросовісності при укладенні правочину. Вказана правова позиція є сталою, та викладена в постанові ВС України від 31 жовтня 2012 року у справі 6-53цс12, постанові ВС від 03 липня 2019 року у справі № 128/2526/16-ц. Відсутність волі власника на відчуження (вибуття з його володіння) майна є підставою для задоволення позову про витребування такого майна в добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати. Такий правовий висновок міститься у Постанові Великої Палати ВС від 21 листопада 2018 року по справі № 674/31/15-ц. Витребування маи?на від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього маи?на у власника маи?на - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів. Також, суд не бере до уваги посилання представника відповідача [PERSON] на правові висновки, викладені в постанові ВС від 13.07.2019 р. по справі № 645/4220/16-ц щодо витребування майна у добросовісного набувача. У вказаній справі позов був пред`явлений в рамках спадкових правовідносини коли з віндикаційним позовом звернулись спадкоємці первісного власника майна, який на той час помер. Тому, в указаній справі суд об`єктивно не мав можливості встановити дійсні наміри первісного власника щодо відчуження майна (наявність чи відсутність волі останнього на відчуження майна). Натомість в рамках даної справи з віндикаційним позовом звернувся позивач який є первісним власником квартири та машиномісць, та який надав належні докази того, що не мав наміру та не уповноважував будь-яких осіб на відчуження цих об`єктів нерухомості. Зважаючи, що в рамках даної справи суд встановив обставину вибуття квартири та двох машиномісць із володіння позивача не з його волі, то позивач наділений правом витребувати квартиру у відповідача [PERSON] незалежно від його добросовісності при укладенні з [PERSON] договору купівлі-продажу квартири від 10.04.2019 р. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині витребування квартири у [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи, що суд задовольнив позовні вимоги в повному обсязі, з кожного відповідача на користь позивача підлягає стягненню ? частина сплаченого судового збору, що становить 97666 грн. з кожного.

Outcome: approved