Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

Представник позивачів [PERSON] , [PERSON] - адвокат Таргоній В.М. звернувся до суду з позовом до АТ «Українська Залізниця» про відшкодування моральної шкоди завданої позивачам смертю фізичної особи. В обґрунтування позову зазначає, що 07.07.2019 року на 272 км., ПК 5, ДН-4 Полтава, станція Кременчук, Регіональної філії «Південна залізниця», біля с. Соснівка Кременчуцького району Полтавської області, поїзд № 271 Харків-Одеса (електровоз ВЛ80т № 1499), під управлінням машиніста [PERSON] , скоїв наїзд на [PERSON] , яка внаслідок отриманих травм померла. За даним фактом внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019170220000499 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого від 23.07.2019 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР закрито. Вважає, що між наїздом на [PERSON] електровозу, який є джерелом підвищеної небезпеки та смертю останньої наявний причинно-наслідковий зв`язок. Внаслідок смерті матері позивачам заподіяно моральну шкоду. Батько позивачів помер у 1985 році, тому матір залишалась єдиною з батьків. У зв`язку зі смертю матері позивачі позбавлені можливості отримувати допомогу та підтримку від неї. Крім цього, втратили можливість життєвого зв`язку з матір`ю протягом життя. Позивачі часто спілкувались та бачились з матір`ю, відчувають страждання та біль, пов`язані з її втратою, які є триваючими. З урахуванням наведеного, невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, а також з урахуванням повної зміни сталого життєвого устрою, позивачі оцінюють розмір грошового відшкодування завданої їм моральної шкоди у грошовому еквіваленті - 200 000 грн. кожному. Ухвалою суду від 02.08.2022 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 15.09.2021 року представником відповідача АТ «Українська залізниця» подано до суду відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що кримінальне провадження за фактом наїзду закрите, у зв`язку з відсутністю складу злочину, а отже в ході досудового слідства суспільно небезпечних, протиправних, винних дій працівників залізничного транспорту не встановлено. Натомість, під час досудового слідства та службового розслідування встановлено порушення [PERSON] Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 року № 54. Потерпіла переходила колії у непризначеному для цього місці, коли по колії в її бік рухався поїзд. Таким чином, така поведінка потерпілого свідчить про її грубу необережність, внаслідок чого вона зазнала смертельного травмування. Також, позивачами на обґрунтування моральної шкоди не надано будь-яких належних доказів, що підтверджують дійсність моральних страждань. Ухвалою суду від 07.10.2021 року витребувано від Кременчуцького районного управління ГУ НП у Полтавській області матеріали кримінального провадження №12019170220000499 від 08.07.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України. Представник позивача - адвокат Таргоній В.М. просить розгляд справи провести без участі позивачів та їх представника, позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити. Представник відповідача АТ «Українська залізниця» Цаприка С.В. у судовому засіданні просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Наголошує, що наїзд стався з вини [PERSON] , яка порушила правила знаходження на колії. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 07.07.2019 року близько 18 год. 00 хв. поряд з зупинкою залізничного транспорту «252 км» пасажирський потяг № 271 сполученням «Харків-Одеса», рухаючись в напрямку м.Кременчука, під керуванням машиніста [PERSON] та помічника машиніста [PERSON] , здійснив наїзд на [PERSON] , [INFO] , яка від отриманих травм загинула, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 08.07.2019 року. Згідно довідки про причину смерті № 591 від 08.07.2019 року, [PERSON] , померла у віці 71 року. Причиною смерті зазначено: травмування при зіткненні з поїздом або іншим залізничним транспортним засобом. 08.07.2019 року за фактом настання цієї події внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019170220000499 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого від 23.07.2019 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12019170220000499 від 08.07.2019 року закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України, у діях [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до висновку експерта № 549/1 Кременчуцького міжрайонного відділення обласного бюро судово-медичних експертиз від 19.07.2019 року смерть [PERSON] , 1947 року народження, настала в результаті залізнично-дорожньої травми, від якої остання отримала не сумісні із життям ушкодження, а саме розтрощення голови, розтрощення тулуба та кінцівок, що і стало безпосередньою причиною смерті. Між отриманими в момент наїзду залізничного транспорту ушкодження і смертю [PERSON] є прямий причинно-наслідковий зв`язок. Негативний результат судово-токсикологічного дослідження крові взятої від трупа, свідчить про те, що в момент настання смерті [PERSON] не перебувала в стані алкогольного сп`яніння. З акту службового розслідування аварії, складеного 12.07.2019 року та затвердженого в.о. начальника станції Кременчук виробничого підрозділу «Полтавської дирекції залізничних перевезень» регіональної філії «Південна залізниця» вбачається, що потерпіла [PERSON] порушила вимоги п.п. 2.2, 2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 року № 54. Вини працівників ВП «Локомотивне депо Кременчук» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» та станції Кременчук не вбачається. Згідно повідомлення АТ «Укрзалізниця» від 09.07.2021, машиніст електровоза [PERSON] з 1988 року працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Кременчук» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» та на теперішній час займає посаду машиніст електровоза. Електровоз серії ВЛ80т № 1499 знаходиться на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Кременчук» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця». Померла [PERSON] є матір`ю позивачів [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] , свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] , яка після одруження змінила прізвище на [PERSON] . Отже, судом встановлено, що матір позивачів [PERSON] загинула внаслідок смертельного травмування поїздом № 271 сполученням «Харків-Одеса», , під керуванням машиніста [PERSON] , володільцем якого як джерела підвищеної небезпеки є АТ «Українська залізниця», з яким машиніст перебуває у трудових відносинах. Між наїздом поїздом на [PERSON] та її смертю наявний причинно-наслідковий зв`язок. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до частини першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Відповідно до ч. 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19), від 16 грудня 2020 у справі № 161/3557/19. Судом враховується, що причиною нещасного випадку на залізниці ймовірно стала особиста необережність [PERSON] та нехтування нею правилами безпеки на залізничному транспорті. В той же час, між діями машиніста електровоза [PERSON] та наслідками, які настали в результаті події є прямий причинний зв`язок. При цьому, відсутність у діях машиніста [PERSON] складу кримінального правопорушення, не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності. Відтак, відповідач АТ "Українська залізниця", з яким машиніст [PERSON] перебуває в трудових відносинах, в силу зазначених вимог закону, несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини працівника вказаного товариства у її заподіянні. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю. Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого, на яку посилається відповідач у справі. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено. Оскільки, відповідачем належними, допустимими та достовірними доказами не доведено, що зазначена подія сталася внаслідок непереборної сили або умислу [PERSON] , то ступінь вини потерпілого є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 1193 ЦК України та не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №161/3557/19 (провадження №61-18595св19) та від 12 грудня 2018 року у справі №355/981/16-ц (провадження №61-28019св18). Доводи представника відповідача з приводу того, що [PERSON] , свідомо нехтуючи Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті, мала умисел, є непереконливими, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами. Таким чином, у спірному випадку пригода мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок умислу потерпілого, як про це стверджують представники відповідача. Щодо розміру відшкодування завданої моральної шкоди суд приходить до наступного. Відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам, дітям, а також іншим особам, які проживали з нею однією сім`єю. Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. В пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 9 вказаної постанови Пленуму ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадку, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди. Отже, при визначені розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачам моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, тяжкість завданої травми, істотність змін у їх життєвих стосунках. В даному випадку, позивачами не обґрунтовано розмір моральної шкоди, яку оцінено у розмірі по 200 000 грн. кожному, не наведено критеріїв з яких позивачі виходили, визначаючи саме такий розмір, не надано висновку психологічної експертизи з даного приводу чи інших належних доказів в підтвердження такої вимоги. При цьому, суд бере до уваги, що сам факт загибелі матері за викладених обставин є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивачів, оскільки згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Також, суд враховує відсутність вини відповідача в настанні смерті [PERSON] , при цьому смерть останньої сталася саме внаслідок її власної необережності та порушення правил безпеки громадян на залізничному транспорті, що відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України є підставою для зменшення розміру відшкодування такої шкоди, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь кожного позивача необхідно стягнути моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. Суд зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною шостою ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Отже, з врахуванням ЗУ «Про судовий збір» та ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судові витрати в розмірі 400 грн.

Outcome: partial