Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач, через свого представника [PERSON] , звернувся із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за борговими розписками загальною сумою 28643 долари США, а також відсотків за період користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України. Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.05.2020 року між сторонами укладено усний договір позики, за яким позивач надав у власність відповідачеві грошову суму у розмірі 151095,60 грн., що було еквівалентно 5640 доларів США, строком до 13.11.2021 року. Згодом, 16.03.2021 року та 29.09.2021 року відповідач додатково позичив у позивача 9950 доларів США та 13053 доларів США, строком до 13.11.2021 року, про що також надав відповідні боргові розписки. Разом з тим, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання по поверненню грошових коштів, внаслідок чого позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь борг за борговими розписками\~ загальною сумою 28643 долари США в гривньовому еквіваленті станом на дату винесення судом рішення, відсотків за період користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України в розмірі 36339,11 грн., а також витрати по сплаті судового збору. Позивач та його представник Царьова О.С., яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 29.11.2021 року та ордеру серії АН №1053500 від 29.11.2021 року, у судове засідання не з`явилися, надали до суду відповідні заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подавав. Ухвалою суду від 25.01.2022 року ухвалено провести заочний розгляд справи вказаної справи, оскільки відповідач, будучи неодноразово належним чином повідомленим про час\~ та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, в той же час позивачка не заперечувала проти заочного вирішення справи. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до наступних\~ висновків. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України). Судом встановлено, що 13.05.2020 року відповідач [PERSON] взяв в борг у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 151095,60 гривень, що еквівалентно 5640 доларів США, та зобов`язався повернути кошти до 13.11.2021 року. Передача коштів та вказане зобов`язання було зафіксоване власноруч написаною розпискою, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи. Згодом, додатково, [PERSON] знов взяв в борг у [PERSON] грошові кошти, а саме\~ 16.03.2021 року в розмірі 9950 доларів США та 29.09.2021 року в розмірі 13053 доларів США, зобов`язався повернути їх до 13.11.2021 року. Передача зазначених коштів та вказані додаткові грошові зобов`язання зафіксовані власноруч написаними розписками, оригінали яких знаходяться в матеріалах справи. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач у обумовлений сторонами строк грошові кошти не повернув, жодного платежу на погашення заборгованості не здійснив, повідомлявся про намір позивача щодо звернення до суду з відповідним позовом про стягнення боргу.\~\~\~\~\~\~ Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином, згідно з умовами договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - згідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, які завжди висуваються. Згідно ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій борг, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом або не слідує із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Статтею 530 ЦК України встановлено, що, якщо в зобов`язанні встановлений строк (дата) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (дату). Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Встановивши характер правовідносин між сторонами, суд вважає доведеним той факт, що позичальник не виконавши належним чином взяті на себе за борговими розписками від 13.05.2020 року, 16.03.2021 року та 29.09.2021 року зобов`язання, на вимогу позикодавця повинен сплатити останньому відповідну заборгованість. Крім того, відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Таким чином, відповідач зобов`язаний сплатити проценти за користування позикою, за період користування коштами на рівні облікової ставки Національного банку України. Позивачем надано суду відповідні розрахунки процентів за користування позиками, так розмір відсотків по розписці від 13.05.2020 року складає 16386,01 грн., по розписці від 16.03.2021 року складає 14859,75 грн., по розписці від 29.09.2021 року складає 5093,35 грн., а всього 36339,11грн. Вказані розрахунки відповідачем не спростовані, тому суд приймає їх як належні. При визначені у якій валюті має виконуватися зобов`язання у разі, якщо у позику передавалася іноземна валюта, суд керується правовою позицією висловленій в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі №754/5369/17 від 16 червня 2021 року. Так, статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18). Щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі №14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором. Провівши відповідний розрахунок суми, яка підлягає стягненню, враховуючи вищенаведене, оскільки відповідач, отримавши у борг грошові кошти, не виконав свої зобов`язання, а тому позов підлягає задоволенню та з відповідача слід стягнути на користь позивача суму боргу у розмірі 151095,60 грн. (за борговою розпискою від 13.05.2020 року), та 23003 долари США (за борговими розписками від 16.03.2021 року та 29.09.2021 року). Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати у вигляді судового збору.

Outcome: approved