Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 27.05.2021 року, в інтересах [PERSON] , звернувся адвокат Желдаков Я.І., із позов про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком, за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що права позивача, як власника зазначеного житлового будинку, порушуються фактом державної реєстрації місця проживання відповідачів у вказаному будинку, яка була проведена за згодою колишнього власника, хоча дані особи не є родичами або членами сім`ї а ні позивача а ні колишнього власника, а тому правових підстав для користування даним житловим приміщенням у них немає. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на задоволенні даного позову на підставі ст. 391,406 Цивільного Кодексу України, яка регламентує захист права власності та припинення сервітуту, який дозволяє користуватись чужим майном. Відповідачі , яки належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи, заяв по суті справи не подали. [PERSON] надавав заяви про відкладення розгляду справи 14.07.2021 року, після чого ознайомився із матеріалами справи (а/с 37), а крім того у судовому засіданні 14.07.2021 року (а/с 45) пояснив що його сім`я намагалась придбати даний будинок у попереднього власника [PERSON] , який дав нотаріально засвідчену згоду на їх проживання у будинку, але укласти договір купівлі-продажу на будинок не встиг у зв`язку із чисельними цивільними спорами колишнього власника. Сам [PERSON] із позовами до [PERSON] або ТОВ « ЕКО УТИЛЬ ГРУ» та [PERSON] не звертався. Після надання судом [PERSON] додаткового часу для підготовки заяв по суті справи та консультацій із адвокатом, він, його представники або інші відповідачі до судових засідань не з`являлись, заяв по суті справи або щодо продовження строку на подання відзиву не надавали. [PERSON] 07.10.2021 року подавала заяву про відкладення розгляду справи (а/с 63), та надання додаткового часу для підготовки відзиву, але, незважаючи не відкладення судового засідання, жодних заяв по суті справи не надала. Третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, надала заяву про розгляд справи за її відсутності з урахуванням інтересів неповнолітньої особи, а також надала копію письмової заяви [PERSON] від 01.04.2021 року на ім`я начальника відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про те що вона та члени її родини, яки намагались купити будинок за адресою: [ADDRESS] , у його власника [PERSON] , та у зв`язку із тривалою неможливістю належного оформлення договору купівлі-продажу, за нотаріально посвідченою згодою власника були зареєстровані у даному будинку а також стали проживати у ньому. Проте згодом , після державної реєстрації права власності даного житлового приміщення за ТОВ « ЕКО УТИЛЬ ГРУП» у листопаді 2020 року та чисельних погроз від незнайомих осіб щодо необхідності звільнення будинку 20 грудня 2020 року були вимушені покинути будинок. Даною заявою [PERSON] повідомляла орган опіки та піклування про порушення прав неповнолітньої дитини [PERSON] , 2010 року народження, та просила повідомляти її про звернення будь-яких осіб щодо виселення або зняття її та членів її сім`ї з даного приміщення. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009). Правовідносини пов`язані із захистом права власності та можливістю користування чужим майном врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 383 Цивільного кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом ( ч.1 ст. 401 ЦК України ). Згідно ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Під час розгляду справи судом встановлено що позивач з 23.03.2021 року є єдиним власником об`єкта нерухомості: домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( а/с 13 ). Право власності виникло на підставі протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю « ЕКО УТИЛЬ ГРУП» щодо акту приймання-передачу частки статутного капіталу (а/с 17,18 ), до якого відноситься і даний будинок як власність ТОВ «ЕКО УТИЛЬ ГРУП». У відповідності до вимог ч.1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно витягу з державного реєстру речових прав реєстрація права власності на даний будинок за [PERSON] не скасована, до суду не надано сторонами будь-яких доказів наявності судових спорів щодо правочинів, на підставі яких власниками спірного об`єкту нерухомості стали ТОВ « ЕКО УТИЛЬ ГРУП» або [PERSON] , також наявність судових справ , предметом яких є право власності на вказане домоволодіння , не встановлено з відкритих джерел, зокрема Реєстру судових рішень. Враховуючи вищенаведене судом визнається що позивач має правові підстави для захисту свого права власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , в тому числі шляхом подання позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування даним приміщенням. В свою чергу відповідачами не подано жодного обґрунтування наявності законних правових підстав для встановлення сервітуту на право користування даного приміщення з новим власником та/ або продовження дії попереднього. Як вбачається із заяви [PERSON] від . від 01.04.2021 року на ім`я начальника відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, відповідачі які намагались придбати даний будинок у попереднього власника [PERSON] договорів купівлі-продажу, попереднього договору або договору оренди на даний об`єкт нерухомості не укладали , та під час перемов з дозволу колишнього власника були зареєстровані у зазначеному приміщенні та стали проживати в ньому з усного дозволу власника. Жодної цивільної справи щодо визнання договору укладеним, визнання права власності на будинок бо визнання право користування будинком між відповідачами та [PERSON] судом не розглядається та не розглянуто. Про це свідчать відкриті джерела - Реєстр судових рішень, та пояснення співвідповідача [PERSON] у судовому засіданні, а також зміст заяви [PERSON] від 01.04.2021 року. Відповідачі не є членами сім`ї колишнього власника а тому наявність будь-яке право на користування даним приміщенням за ними відсутнє. Водночас, припинення права користування відповідачки спірним житлом відповідає вимозі пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, з огляду на те, що згідно витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності [PERSON] наявний житловий будинок у Одеської області (а/с 73 ). Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ). У даному випадку під час подання позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн., який підлягає стягненню і рівних частках з відповідачів ( законного представників неповнолітнього відповідача тощо ). На підставі викладеного та

Outcome: approved