Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що 08 серпня 1970 року [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] . 25 липня 1996 року [PERSON] купив за договором купівлі-продажу, зареєстрованим на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» за № 16 К-ІІ, квартиру [ADDRESS] . Згідно копії реєстраційного посвідчення, виданого колективним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», вказана квартира зареєстрована за [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 25 липня 1996 року та записано в реєстрову книгу за № 138 від № 18198. Рішенням виконавчого комітету Новоселівської сільської ради від 26 грудня 2003 року надані юридичні адреси житловим будинкам : [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS]. Також, довідками ПП ПБТІ «Інвентаризатор» № 11933 та № 11934 від 07 грудня 2020 року підтверджується реєстрація права власності [PERSON] , на придбану квартиру. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Новоселівської сільської ради Полтавського району Полтавської області 15 серпня 2019 року. Полтавською районною державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 417/2019 на майно померлого [PERSON] за заявами сина, [PERSON] та дружини, [PERSON] про прийняття спадщини згідно закону. У спадковій справі наявна також заява про прийняття спадщини за законом від [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Полтавської районної державної нотаріальної контори Косик В.О. № 02-31/541 від 14 травня 2020 року [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право власності та свідоцтв про право на спадщину за законом на спірну квартиру, оскільки вона набута спадкодавцем за договором, який нотаріально не посвідчено. В подальшому, [PERSON] подала заяву про відмову від спадщини на користь [PERSON] , що підтверджується довідкою Полтавської районної державної нотаріальної контори № 01-16/958 від 29 жовтня 2020 року. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] являються потенційними набувачами права власності на спадкове майно померлого [PERSON] , в тому числі квартиру [ADDRESS] . У відповідності до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції 1969 року, який був чинний на момент купівлі квартири чоловіком позивачки, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружися має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружися користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Вказані норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. У даному випадку квартира [ADDRESS] , придбана в період зареєстрованого шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. Позивачка є співвласником квартири, оскільки вона перебувала у спільній сумісній власності подружжя та підлягає поділу. Частка [PERSON] складає Ѕ спірної квартири. Відповідно до технічного паспорту, виготовленому ПП ПБТІ «Інвентаризатор» станом на 30 листопада 2020 року, квартира має наступні характеристики : загальна площа 75,0 кв.м., житлова площа 43,9 кв.м., у тому числі кухня (1) площею 11,1 кв.м., топочна (2) площею 2,1 кв.м., кімната (3) площею 8,6 кв.м., санвузол (4) площею 6,1 кв.м., кімната (5) площею 19,8 кв.м., передпокій (6) площею 9,4 кв.м., кімната (7) площею 15,5 кв.м, тамбур (8) площею 2,4 кв.м. Також наявні сарай площею 7,8 кв.м., гараж площею 28,0 кв.м., погріб площею 5,6 кв.м. За таких обставин позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом. В судове засідання позивачка та її представниця - адвокат Цокало Т.М. не з`явилися, надавши на адресу суду заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримали та прохали задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надавши заяву в які позовні вимоги визнав, просив провести розгляд справи без його участі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Так, судом встановлено, що 08 серпня 1970 року [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] . 25 липня 1996 року [PERSON] купив за договором купівлі-продажу, зареєстрованим на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» за № 16 К-ІІ, квартиру [ADDRESS] . Згідно копії реєстраційного посвідчення, виданого колективним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», вказана квартира зареєстрована за [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 25 липня 1996 року та записано в реєстрову книгу за № 138 від № 18198. Рішенням виконавчого комітету Новоселівської сільської ради від 26 грудня 2003 року надані юридичні адреси житловим будинкам : [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS]. Також, довідками ПП ПБТІ «Інвентаризатор» № 11933 та № 11934 від 07 грудня 2020 року підтверджується реєстрація права власності [PERSON] , на придбану квартиру. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Новоселівської сільської ради Полтавського району Полтавської області 15 серпня 2019 року. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правовідносини, що склалися на підставі договору кудівлі-продажу квартири від 25 липня 1996 року, мали місце до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року. Отже, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень, в даному випадку підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу України в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Разом із тим, положення ст. 227 ЦК УРСР в редакції 1963 року, що діяли на момент укладання договору, передбачали обов`язковість нотаріальної форми договору купівлі-продажу нерухомого майна. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Водночас, згідно до вимог ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, яка діяла під час укладання спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах при визнання угод недійсними» визначено, що суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»). З урахуванням викладеного, чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», дозволяло укладати угоди купівлі-продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту. Таким чином, незважаючи на існуючу дату укладання правочину та норму, що дозволяла укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення, мала місце колізія норм ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акта, а саме ст. 277 ЦК УРСР 1963 року, що вимагала обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житла, якщо однією із сторін є фізична особа. Відповідно до абз. З п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. Оскільки в даному випадку наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та ст. 277 ЦК УРСР 1963 року, Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, слід вважати правомірним застосування сторонами правочину ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Принцип свободи договору на сьогодні прямо передбачений ст. 627 Цивільного кодексу України, де зазначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. ЦК УРСР 1963 року прямо не встановлювався зазначений принцип, однак, згідно зі ст. 6 цього Кодексу цивільні права і обов`язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом порядку, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечили. Відповідно до ст. 41 ЦК УРСР 1963 року угодами визнавалися дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Угоди могли бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР 1963 року, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Отже, в 1996 році сторони за договором купівлі-продажу № 16 К-ІІ дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, уклали договір в письмовій формі, зареєстрували на товарній біржі та виконали усі його умови. Нотаріально договір між сторонами посвідчений не був, тому як відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі не підлягали нотаріальному посвідченню. Окрім того, надалі, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про врегулювання сплати державного мита при відчуженні об`єктів нерухомого майна» №1030 від 13 серпня 1996 року було визначено «будь-які угоди про відчуження об`єктів нерухомого майна, укладені на біржах, в агентствах нерухомості тощо, прирівнюються до нотаріального посвідчення цих договорів». Доказом укладення і виконання договору його сторонами є зареєстрований на товарній біржі договір купівлі-продажу квартири, що відповідало на час його укладення вимогам ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». При цьому, норми про державну реєстрацію правочинів, щодо відчуження нерухомості, введені в дію ЦК України 2003 року. На час укладення спірної угоди, вимоги щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Як вбачається з доданих до позову документів, вимоги щодо реєстрації нерухомого майна [PERSON] були виконані. Договір купівлі-продажу № 16 К-ІІ від 25 липня 1996 року був укладений [PERSON] у період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою - [PERSON] . У відповідності до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції 1969 року, який був чинний на момент купівлі квартири чоловіком позивачки, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружися має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружися користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Вказані норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. У даному випадку квартира [ADDRESS] , придбана в період зареєстрованого шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. Позивачка є співвласником квартири, оскільки вона перебувала у спільній сумісній власності подружжя та підлягає поділу. Частка [PERSON] складає Ѕ спірної квартири. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. На підставі викладеного суд вважає позов таким , що підлягає до задоволення.

Outcome: approved