Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

21.10.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів, посилаючись на те, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду розірвано. Від подружнього життя мають сина [PERSON] та доньку [PERSON] , які проживають з позивачем та перебувають на її утриманні. Відповідач ніякої участі у вихованні та повноцінному розвитку їх дітей не приймає, матеріальну допомогу на утримання дітей не надає. У зв`язку з чим, позивач просить, стягнути на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини заробітку відповідача, щомісячно, до їх повноліття. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10.11.2021 року дана справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін в судове засідання. 16.12.2021 року, через канцелярію суду відповідач подав відзив на позовну заяву в якому не погоджується з обставинами, які викладені в позовній заяві, з тих підстав, що він є батьком дітей [PERSON] та [PERSON] і з першого дня їх життя приймає участь у їх вихованні, окрім часу коли перебував у відрядженнях, оскільки є військовослужбовцем. Утримує свою родину, і в першу чергу дітей, як під час шлюбу, так і після розірвання, переказуючи кошти на картковий рахунок позивача, а тому твердження позивача в позовній заяві, що батько ухиляється від покладених на нього обов`язків утримувати дітей є помилковим. Також, в обґрунтування позову наведена недостовірна інформація, щодо того що батько «не приділяє ніякої уваги навчанню та вихованню», оскільки ці висновки є недостовірними, так як батько, як і мати приєднаний до спільного чату батьків в додатку «Вайбер» в школі разом із вчителями, а це говорить, що батько обізнаний життям і навчанням дітей і фактично тримає все на контролі, а тому викладені обставини в позовній заяві є недостовірними і фактично вводять суд в оману. Підсумовуючи свою позицію у відзиві, вважає, що для того щоб діти були захищені, потрібно позов задовольнити, але не з підстав викладених позивачем в позовній заяві. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві та просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечував, згоден сплачувати аліменти на утримання дітей, але з грудня 2021 року, так як до цього часу надсилав аліменти дітям кожен місяць. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що 26 липня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб Відділом РАГС Фастівського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 229, який заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.05.2015 року розірвано. Від подружнього життя мають сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження. Як вбачається з довідки виданої Виконавчим комітетом Фастівської міської ради Київської області від 10.09.2021 року № 1119, [PERSON] зареєстрована та проживає в [ADDRESS] . Разом з нею дійсно проживають без реєстрації її діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які знаходяться на її утриманні. Частиною 2 ст. 2 Сімейного кодексу України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції; нормативно-правовий акт № 475/97-ВР від 17.07.1997 Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображене і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч. 1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 141 СК України визначено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини не залежно від того, чи перебувають вони у шлюбі. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Задовольняючи позов, суд враховує, що відповідач є працездатною особою, позовні вимоги в частині стягнення аліментів визнав в повному обсязі, відомостей про наявність тяжких захворювань або інших вад здоров`я суду не надано, а також не повідомлено будь-які інші обставини, що свідчать про неможливість надавати матеріальну допомогу. Статтею 191 Сімейного кодексу України, чітко визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а тому твердження відповідача, що аліменти слід стягувати не від дня пред`явлення позову (21.10.2021 року), а починаючи з грудня 2020 року, так як до цього часу він надсилав дітям кошти, суд не бере до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах Закону. Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць, суд допускає до негайного виконання відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України. За подання позову до суду про стягнення аліментів позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Як вбачається з матеріалів справи відповідач має посвідчення учасника бойових дій. Згідно п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі №700/301/20, згідно з п. 13 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їх прав. Статтею 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових втрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм п. 13 ч. 1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову, перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень ст. 12, 22 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Таким чином, встановлені п.13 ч. 1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнення від сплати судового збору осіб, які мають, зокрема, статус ветеранів війни-учасників бойових дій, обмежено справами, пов`язаними з порушенням їх прав, пов`язаних винятково із статусом бойових дій, і не поширюються із вимогами, що виходять за межі таких правовідносин, а отже, не стосуються соціального і правового захисту учасників бойових дій. Зважаючи на те, що предметом розгляду в даній справі є стягнення аліментів з [PERSON] , який є відповідачем по справі і дані правовідносини не стосуються соціального і правового захисту [PERSON] , як учасника бойових дій, суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення останього від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної вимог, у зв`язку з чим з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у дохід держави у розмірі 908,00 гривень.

Outcome: approved