Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

Представник позивача в червні 2021 звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом про відібрання дітей від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та стягнення аліментів у розмірі ј частин доходів відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на обліку служби у справах дітей Корабельної районної у м.Херсоні ради з 28.02.2019 року перебувають малолітні: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а малолітній [PERSON] , [INFO] з 16.11.2020 року як такі, що опинилися в складних життєвих обставинах у зв`язку з ухиленням матері від виконання батьківських обов`язків. Відомості про батька в свідоцтві про народження дітей, внесені відповідно до ч.1 ст.135 СК - зі слів матері. Після відвідування родини спеціалістами служби КНП «Херсонської клінічної лікарні» було прийнято рішення про госпіталізацію дітей на медичне обстеження. З 21.12.2018 року по 28.12.2018 року [PERSON] та [PERSON] разом із матір`ю перебували у дитячому відділенні. [INFO] у [PERSON] народилася дитина [PERSON] . З родиною постійно проводилась профілактична робота, з питання встановлення батьківства, створення повноцінної сім`ї, приведення помешкання в належний санітарний стан, спрямована на підвищення батьківського потенціалу матері, також надавалася матеріальна допомога. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд відібрати у [PERSON] малолітніх дітей, без позбавлення батьківських прав на підставі статті 170 СК України та стягнути аліменти. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 14.07.2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження, призначено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 04.10.2021 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, надала через канцелярію суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, за наявними доказами у справі. Відповідач судове засідання не з`явилася, надала через канцелярію суду заяву про розгляд справи за її відсутності, за наявними доказами у справі та заяву про долучення доказів до матеріалів справи. Відповідно до ч.2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] , про що 06.07.2016 року Бериславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області зроблено актовий запис № 100. Мати дитини - [PERSON] [INFO] . Відомості про батька внесені відповідно ч.1 ст.135 СК України, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян №00030249127 ( а.с.12). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] , про що 26.05.2018 року Корабельним районним у місті Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області зроблено актовий запис № 337. Мати дитини - [PERSON] [INFO] . Відомості про батька внесені відповідно ч.1 ст.135 СК України, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян №00030202419 ( а.с.15). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] , про що 16.10.2020 року Корабельним районним у місті Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального міністерства юстиції (м.Одеса) зроблено актовий запис № 526. Мати дитини - [PERSON] [INFO] . Відомості про батька внесені відповідно ч.1 ст.135 СК України, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян №00030202419 ( а.с.18). Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Дитина має право на здорове зростання і розвиток (принцип 4 Декларації прав дитини). Ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Дитині, для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння також в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини (ст. 3 Конвенції про права дитини). Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст. 27 Конвенції про права дитини). Так, згідно акту обстеження умов проживання від 20.12.2018 року відповідач [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] , разом з співмешканцем [PERSON] . На момент відвідування в будинку брудно, водопостачання та санвузол відсутні, брудна постільна білизна, діти одягнені в брудні речі, умови для утримання та виховання дітей відсутні. Житло [PERSON] винаймає. Відносини у сім`ї не конфліктні, мати про дітей турбується відповідно до умов проживання та батьківського потенціалу. На підставі звернення КНП «Херсонська міська клінічна лікарня А.і О.Тропіних» 27.12.2018 року спеціалістами служби у справах дітей здійснено повторний вихід за адресою мешкання відповідача та встановлено, що [PERSON] прийняла до уваги рекомендації та зауваження спеціалістів, та вжила відповідних заходів для покращення умов проживання дітей, на момент проведення перевірки помешкання було чисте, для дітей підготовлені ліжка, постільна білизна, продукти харчування, іграшки. Згідно листа КНП «Херсонський обласний Будинок дитини» Херсонської обласної ради від 04.08.2021 року № 511 вбачається, що на державному утриманні перебувають [PERSON] та [PERSON] , за час перебування дітей у Будинку дитини, їх мати відвідувала, спілкувалася з ними, цікавилась їх здоров`ям, життям, привозила подарунки та солодощі. Із довідки Новобериславського закладу дошкільної освіти вбачається, що від 24.12.2021 року №01-26/19/21, заплановано відвідування [PERSON] та [PERSON] ясла-садок. Із довідки Новобериславської гімназії Бериславської міської ради Херсонської області, що [PERSON] у 2022-2023 навчальний рік буде навчатися в 1 класі. 28.12.2021 року Виконавчим комітетом Бериславської міської ради надана [PERSON] характеристика, в якій зазначено, що вона зареєстрована в селі Новоберислав, проживає з 18.07.2021 року з співмешканцем [PERSON] . За час проживання скарг від сусідів на них не надходило, конфліктних ситуацій не вчиняють, дружелюбні, за характером спокійні. З Акту, складеного 29.12.2021 року Виконавчим комітетом Бериславської міської ради встановлено, що будинок у [ADDRESS] , у якому на час складання акту проживає [PERSON] підключений до електромережі та водопостачання, має пічне опалення, кімнати облаштовані предметами побутового вжитку, для дітей є ліжка, шафа з дитячим одягом та взуттям. Умови для проживання задовільні. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, відповідно до преамбули якої, дитині для повного й гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Статтею 18 Конвенції про права дитини, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім цього, вказані правовідносини регулюються міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України «Про охорону дитинства» від 21 червня 2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Закон України «Про охорону дитинства» гарантує кожній дитині право на проживання в сім`ї разом з батьками, або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основними обов`язками батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з них покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки не мають права зловживати своїми обов`язками і несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини. Згідно частин першої та п`ятої статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє їх від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Основними підставами для відібрання дитини від батьків серед іншого є випадки, що охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків (безвідповідальне ставлення до дитини та невжиття заходів щодо забезпечення лікування дитини у зв`язку із її тяжким станом здоров`я), а й із їх особистих негативних звичок. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Постановою Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено: «Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відібрання дитини у батьків є винятковою санкцією за невиконання батьківських обов`язків. Відібрання дитини можливе тоді, коли умови проживання дитини суд оцінить як небезпечні для неї. Оцінювання умов проживання дитини є виключно компетенцією суду. Батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування з ними. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або начальному закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання одержали перевагу над тим, що здатні створити батьки, й з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку. Основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо. Інші випадки охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків, а й із їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Вказаний висновок повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 487/1328/16-ц, провадження № 61-3979ск18, від 14 лютого 2020 року у справі № 673/1477/17, провадження № 61-45875св18. Відібрання дитини - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Відповідно до частини 2 статті 78, частин 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктами 4,5 статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Як вбачається матеріалів справи, орган опіки та піклування Виконавчого комітету Корабельної районної у м.Херсоні ради в своєму висновку № 02-14-268-25 від 15.06.2021 року вважає за доцільне відібрати малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] від матері - [PERSON] , [INFO] . Згідно частини 6 статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Дослідивши наданий позивачем висновок, № 02-14-268-25 від 15.06.2021 суд приходить до висновку, що він не містить належного обґрунтування необхідності відібрання від матері дітей, у ньому наявна лише констатація певних фактів. У справі не встановлено беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми обов`язками, які б свідчили про її ухилення від виховання своїх дітей, як наслідок, необхідність застосування такого крайнього заходу, як відібрання дітей від матері, що, зокрема, відповідатиме інтересам її дітей. Суд відмічає, що відповідач вчиняла дії щодо покращення умов проживання дітей, що свідчить про інтерес матері до дітей. Суд також враховує, що поведінка відповідача змінилась, вона зробила для себе висновки, бажає виконувати батьківські обов`язки, має любов до своїх дітей і демонструє своїм ставленням дійсне бажання жити з дітьми. Суду не надано доказів того, що виправити ситуацію в сім`ї можливо лише шляхом застосування такої крайньої міри як відібрання дитини. Також суду не надано будь-яких доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, або інших обставин, які б зумовлювали необхідність їх відібрання від матері, суду не представлено. Обгартовуючи позовні вимоги, служба у справах дітей посилається на події, які сталися у 2018 році. Інших випадків невиконання батьківських обов`язків [PERSON] позивачем не надано. Таким чином стороною позивача не доведено, що поведінка відповідача відносно дітей є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дітей, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб, тому не приймаються судом до уваги. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Отже, підсумовуючи викладене, суд зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач умисно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивачем не було надано переконливих доказів загрози життю та здоровою, внаслідок протиправних дій відповідача щодо малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім того з матеріалів справи вбачається, що відповідач заперечує проти відібрання у неї дітей, зазначила що вона має бажання спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, а тому суд виходить з того, що обставини, на які посилається позивач як на підставу заявленого позову, а саме невиконання матір`ю батьківських обов`язків, не знайшли свого підтвердження. Тому суд вважає, що відібрання дітей від матері не забезпечуватиме інтересів самих дітей та може стати психотравмуючим фактором, питання щодо належного виховання дітей можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання з матір`ю. За таких обставин суд прийшов до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову. Оскільки вимога про стягнення аліментів є похідною від вимоги про відібрання дітей, тому також задоволенню не підлягає. Приймаючи до уваги Конвенцію «Про права дитини»; Закон України «Про охорону дитинства»;

Outcome: dismissed