Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

У лютому 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] ) [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Городоцької РДА про виселення, посилаючись на те, що 29.09.2016 АТ КБ «Приват Банк», банк в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок, загальною площею 175.20 кв. м., житловою площею 60 кв.м., що розташований в [ADDRESS] на підставі договору іпотеки від 21.03.2008, і зареєстрував своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач зазначив, що проживання та реєстрація у будинку відповідачів перешкоджає йому здійснювати своє право власника. Посилаючись на статті 319, 321, ЦК України, позивач просив виселити відповідачів та стягнути з них судові витрати. Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 202 березня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. 26.03.2021 відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог Годовицько-Басівська сільська рада, Пустомитівського району Львівської області - державний реєстратор Тузяк П.Т., про визнання протиправним рішення державного реєстратора Тузяка Павла Тарасовича, Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, щодо реєстрації права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на будинок в [ADDRESS] індексний номер 31626017 від 29 вересня 2016 року, скасувати державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на будинок в [ADDRESS] , яка проведена на підставі договору іпотеки, серія та номер, 322 виданий 21.03.2008, відновити в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності за [PERSON] та [PERSON] на будинок в [ADDRESS] . Ухвалою суду від 01.09.2021 зустрічний позов об`єднано з первинним позовом і ухвалено розглядати справи в одному провадженні. Користуючись своїм правом, представник позивача за первинним позовом подав відзив на зустрічну позовну заяву, де вважає, що зустрічна позовна заява задоволенню не підлягає. Так зазначає, що з позивачами за зустрічним позовом було укладено договір кредиту 21.03.2008 згідно якого ПАТ КБ «ПриватБанк» видав кредит [PERSON] у вигляді кредитної лінії в розмірі 25000.00 Доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] і [PERSON] 21.03.2008 уклали договір іпотеки. [PERSON] і [PERSON] надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , який належав [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Оскільки, [PERSON] кредит не погашав, зобов`язання за кредитним договором не виконав, Городоцьким районним судом Львівської області 30.12.2010 у цивільній справі № 2-88/2010 було постановлено рішення звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок в [ADDRESS] , який належав [PERSON] , загальною площею 175.20 кв.м., житловою площею 60.00 кв.м. Звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось за вибором іпотеко держателя. З огляду на те, що позивачі за зустрічним позовом, не надали доказів про те, що іпотечне майно є їх єдиним місцем проживання, просили в зустрічному позові відмовити, Позивачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] у відповіді на відзив зазначили, що позовні вимоги позивача за первинним позовом не підлягають задоволенню, оскільки у їх власності немає іншого житла, а спірний будинок є єдиним їхнім житлом, в ньому зареєстрована їх неповнолітня дочка [PERSON] 2005 року народження. Крім того, додали, що про порушення свого права дізналися 14.01.2021. Вони отримували претензію 11.09.2017 про наявність боргу за кредитним договором і жодним чином їх не було повідомлено про перехід права власності на будинок який відбувся 29 вересня 2016 року. Вважають, що реєстрація предмета іпотеки відбулась з порушенням вимог ст.10, ст.18, ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції чинній на 29.09.2016, ст.36 ст.37 Закону України «Про іпотеку» У судовому засіданні представник позивача за первинним позовом АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Жарський І.Р. позовні вимоги первинного позову підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.,а в зустрічному позові просив відмовити, також просив застосувати строки позовної давності до позовних вимог [PERSON] та [PERSON] .. Представник відповідача - позивача адвокат Підгайна Н.Й., позовні вимоги первинного позову не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, пояснивши суду, що відповідачі з неповнолітньою дочкою проживають у спірному будинку розташованому [ADDRESS] , який успадкували, це є їх єдиним житлом, Іншого житла у їх власності та власності їх дитини немає, а їхнє виселення є невиправданим втручанням у їх право на житло. При цьому представник звертає увагу, що позивачу при укладенні договору було достовірно відомо, що будинок успадкований, відповідачі-позивачі в ньому проживають, кредит було взято не для придбання цього будинку. Щодо строків позовної давності заперечила посилаючись на те, що її довірителі про позасудове звернення на будинок дізнались в січні 2021 року. Просила в первинному позові відмовити, а зустрічний задовольнити, з мотивів викладених у відповіді на відзив, наголосила, що перехід права власності на будинок її довірителів, здійснений з численними порушеннями Законів України «Про іпотеку» та «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» , які діяли на 29.09.2016. Представник Органу опіки та піклування служби у справа дітей Львівської РДА у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення первісного позову, посилаючись на те, що неповнолітня не може бути виселена з іпотечного будинку, сім`я [PERSON] іншого житла не має . Самі відповідачі - позивачі [PERSON] та [PERSON] просили розглядати справу у їх відсутності, про що подали письмові заяви. В первісному позові про виселення просили відмовити, а зустрічний позов просили задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи - Сокільницької сільської ради Львівського району подали клопотання про розгляд справи у відсутності представника та державного реєстратора Сокільницької сільської ради. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного. Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 30.12.2010 визнано дійсним договір іпотеки від 21.03.2008, що укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № Є/У 3661 від 21.03.2008 звернуто стягнення на будинок загальною площею 175 кв.м., що в [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.11.2020 за реєстраційним номером 1040516446209, 29.09.2016 право власності на вищевказаний будинок зареєстроване за ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.7,8). З вимоги (а.с.9) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] 24.12.2020 повідомлено, що спірний будинок 29.09.2016 перейшов у власність АТ КБ «ПриватБанк». За даними довідки про склад сім`ї від 29.11.2020 про реєстрацію місця проживання особи у будинку за адресою [ADDRESS] , зареєстровані троє осіб: відповідачі за первинним позовом [PERSON] - [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.11, 23, 24). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта та витягу з реєстру прав власності, відомості про наявність у власності відповідачів іншого нерухомого майна відсутні.(а.с.7, 71) Відповідно до копії картки платник а податків та паспорта [PERSON] [INFO] (а.с.128-130). Відповідачі набули право власності на будинок за адресою [ADDRESS] , який передали в іпотеку, на підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с.71), отже будинок придбаний не за рахунок кредиту. Позивач за первинним позовом просить про виселення відповідачів з спірного вищезазначеного будинку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. У спірному будинку крім інших, зареєстрована та проживає неповнолітня особа. В ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. Твердження представника позивача за первісним позовом з приводу того, що відповідачі не надали належних та допустимих доказів про відсутність альтернативного житла, суд оцінює критично, оскільки позивач також не надав доказів, та станом на час розгляду справи в суді відсутні відомості , які б свідчили про те, що відповідачі за первісним позовом забезпечені іншим житлом. Відтак суд дійшов висновку, щодо необхідності відмовити у задоволенні первісного позову про виселення відповідачів, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення. В свою чергу, відповідачі - позивачі [PERSON] у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду із зустрічним позовом про протиправні рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності, скасування державної реєстрації та відновлення в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно яким є житловий будинок за адресою [ADDRESS] . У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У відповідності до частини першої ст. 575 Цивільного кодексу України окремим видом застави є іпотека (застава нерухомого майна). Правовими приписами ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду. За нормативним правилом, передбаченим ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (частини перша та третя), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 21.03.2008, а позасудове звернення стягнення на майно відбулось 29.09.2016, застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку» (далі - Закон) в редакції із змінами та доповненнями який діяв на 29.09.2016. Згідно з положеннями частини першої статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. . Відповідно до статті 36 Закону України «про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. При цьому, згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (частина 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції на дату реєстрації прав власності за АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ). Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. За змістом статті 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Так, умови, підстави та процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок). Пунктом 57 Порядку в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення (29.09.2016) передбачено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 Порядку в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. З наявних в матеріалах справи документів судом не встановлено, що [PERSON] чи [PERSON] було надіслано письмову вимогу про усунення порушень основного зобов`язання, і що така отримана останньою у встановлені відповідно строки. Крім того, 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII (далі - Закон № 1304-VII), підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. В свою чергу, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Аналогічний паровий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) та від 19 травня 2020 року №644/3116/18 (провадження № 14-45цс20). Також суд звертає увагу на той факт, що однією з умов, за якої нерухоме майно не може бути примусово стягнуте, є умова використання житла для постійного проживання. Наявні в матеріалах справи дані свідчать про те, що сім`я [PERSON] постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Отже, на спірний будинок, загальна площа якої не перевищує 140 кв. метрів, який використовується як місце постійного проживання позивачами за зустрічним позовом [PERSON] , та є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором, укладеного в іноземній валюті, не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону № 1304-VII. Таким чином, за наслідками прийнятих державним реєстратором рішень про проведення державної реєстрації права власності на спірний будинок за відповідачем, яким є АТ КБ «ПриватБанк» на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом № 1304-VII. На підставі зібраних доказів вбачається, що під час здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» не здійснювалася оцінка предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності та не надсилалися Малерикам результати такої оцінки, що є порушенням статті 37 Закону України «Про іпотеку» . У матеріалах справи відсутні відомості про отримання Малериками від іпотекодержателя інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Крім того, суду не надано доказів проведення оцінки майна предмету іпотеки на момент переходу права власності. Такий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року № 306/2053/16-ц. Враховуючи наведене, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірний будинок за відповідачем АТ КБ «ПриватБанк»). Отже, належним способом захисту порушених прав позивачів за зустрічним позовом в даному випадку є визнання протиправним та скасування державної реєстрації про право власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на будинок в [ADDRESS] . В свою чергу, вимога позивачів за зустрічним позовом про відновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності за [PERSON] та [PERSON] на будинок розташований в [ADDRESS] , задоволенню не підлягає, оскільки за змістом ч.3 ст.26 Закону №1952-IV у випадку скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав державний реєстратор самостійно проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Клопотання представника відповідача за зустрічним про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки . Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Разом з тим, судом не встановлено, а відповідачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обізнаність позивача із оскаржуваним рішенням державного реєстратора з 29.09.2016. Суду не надано доказів надіслання та отримання [PERSON] та [PERSON] повідомлення, що у випадку невиконання умов договору протягом 30-ти днів з моменту отримання даної вимоги банк скористається правом звернення стягнення на предмет іпотеки. Також, не надано доказів надіслання позивачам за зустрічним позовом, даних про реєстрацію права власності на спірний будинок за позивачем первісного позову, у зв`язку з чим, суд не вбачає за можливе застосувати строки позовної давності. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial