Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

[PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 12 квітня 2002 року було укладено шлюб між [PERSON] , та [PERSON] . Після укладення шлюбу позивачка отримала прізвище чоловіка « [PERSON] ». Від шлюбу у сторін народилося четверо дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Через відсутність взаєморозуміння шлюб було розірвано на підставі рішення Володимиредького районного суду Рівненської області від 19.04.2019 року. Після розірвання шлюбу позивачці було відновлено дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Також вказаним рішенням суду було залишено на проживання зі позивачкою чотирьох дітей. На даний час [PERSON] , з колишнім чоловіком [PERSON] , проживають разом у житловому будинку за місцем своєї реєстрації. За час шлюбу [PERSON] , з чоловіком нажили спільне майно, яке добровільно поділити не можуть. Зокрема набули на праві спільної сумісної власності для потреб сім`ї та в наших спільних інтересах і за спільні кошти наступне майно: автомобіль марки ТОYОТА RAV4, номерний знак [NUMBER] номер кузова [NUMBER] , 2003 року випуску, синього кольору; мотоцикл марки KINLON JL50-70С, двигун [NUMBER] ; мотоцикл марки JIANSHE JS 125-6А, шасі [NUMBER] . Право власності на спірний автомобіль набуто подружжям 04.07.2014 року та підтверджується відомостями, отриманими на адвокатський запит з Територіального сервісного центру № 5644 РСЦ ГСЦ МВС. Водночас 04.10.2019 року, тобто вже після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] , перереєстрував спільний автомобіль на свого брата [PERSON] , на підставі відповідного договору купівлі-продажу. Однак таке відчуження відбулось без відома та згоди позивачки, як дружини та співвласника такого автомобіля. Право власності на спірний мотоцикл марки KINLON JL50-70С, двигун [NUMBER] набуто подружжям 09.07.2013 року та підтверджується довідкою рахунком серії ААВ № 315363. Титульним володільцем являється [PERSON] . Право власності на спірний мотоцикл марки JIANSHE JS 125-6А, шасі [NUMBER] набуто подружжям 28.04.2016 року та підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу ААА № № 000494. Титульним володільцем являється [PERSON] . Як зазначає позивачка вказане майно належить [PERSON] , та колишньому чоловіку [PERSON] на праві спільної сумісної власності, набуте в інтересах їх сім`ї за спільні кошти. Джерелом походження коштів, вкладених в придбання спільного майна, в тому числі були її доходи, отримані як заробітна плати. Починаючи з 20.11.2000 року підтверджується трудовий період та факт роботи позивачки відповідно до трудової книжки. Довідкою № 196 від 07.10.2020 року підтверджується обставина того, що починаючи з 01.09.2008 року [PERSON] , працює на посаді вчителя початкових класів Кідрівського НВК «ЗОШ І-ІІІ ступенів» ДНЗ». Довідкою про заробітну плату № 156 від 12.08.2020 року підтверджується розмір її доходу. Окрім того, позивачка спільно з колишнім чоловіком побудували житловий будинок на земельній ділянці, яка, як з`ясувалося на даний час, була виділена для [PERSON] , брата [PERSON] , на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 19.12.2019 року, тобто вже після розірвання шлюбу між позивачкою та [PERSON] . При тому, що будівництво будинку було фактично завершено ще у 2008 році. Зокрема у 2003 році позивачка з колишнім чоловіком почали будівництво будинку за адресою: [ADDRESS] , - залили фундамент будинку. Обставини того, що будівництво житлового будинку здійснювалось [PERSON] , та [PERSON] обгрунтовуються рядом доказів. Зокрема довідкою Каноницької сільської ради № 1595 від 29.09.2020 року підтверджується факт, що позивачка, колишній чоловік та їх діти були зареєстровані по [ADDRESS] , але з 2002 року по 2008 рік фактично проживали за адресою: [ADDRESS] , пізніше з 2008 року по 2019 рік зареєструвались за адресою: [ADDRESS] , але фактично проживали та проживають на даний час по [ADDRESS] , і з 24.05.2019 року вони зареєстрували своє місце проживання у даному будинку. Факт реєстрації в будинку [ADDRESS] також підтверджується довідкою з сільради № 1234 від 05.08.2020 року та довідкою № 2882 від 22.11.2019 року. Обставина будівництва будинку [ADDRESS] позивачкою та колишнім чоловіком та проживання в ньому також підтверджується письмовими поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , справжність підпису на який засвідчена в.о. старости села. Разом з тим, відповідач [PERSON] , будинок [ADDRESS] не будував, в ньому не проживав та не зареєстрований. [PERSON] у серпні 1990 року вибув у Харківську область на навчання, далі вибув в ряди УА та повернувся вже у 1993 році. В період по 24.02.2000 року [PERSON] , був зареєстрований та проживав по [ADDRESS] у своїх батьків. 24.02.2000 року [PERSON] , вибув в с. Бережницю Дубровицького району Рівненської області, і в будинку [ADDRESS] ніколи не проживав та не був зареєстрований. Однак після розірвання шлюбу стало відомо, що саме [PERSON] , став власником земельної ділянки площею 0,245 га, кадастровий номер 5620885400:01:004:0088, яка розташована під будинком [ADDRESS] , який позивачка з чоловіком спільно побудували. Право власності на земельну ділянку набуто відповідачем [PERSON] , на підставі рішення органу місцевого самоврядування № 432 від 19.12.2019 року та зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.01.2020 року за № 2004994956208. Також зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] на ім`я відповідача [PERSON] , в реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.03.2020 року за № 2061063256208. Проте, як вказано вище, [PERSON] , не має жодного відношення до будівництва будинку [ADDRESS] побудовано позивачкою та її колишнім чоловіком виключно для потреб їх сім`ї, в інтересах сім`ї та за спільні кошти сім`ї. Разом з тим [PERSON] , з колишнім чоловіком не можуть добровільно вирішити питання про поділ спільного майна подружжя. Вище наведені обставини і стали підставою для звернення до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Вказана позовна заява [PERSON] , надійшла до Володимирецького районного суду Рівненської області 15.04.2021 року. Ухвалою Володимирецького районного суду від 19.04.2021 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, у визначений в ухвалі про відкриття провадження строк відповідач [PERSON] , подав відзив на цивільний позов, в якому просив суд частково відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки посилаючись на недоведеність заявлених вимог. Також у відзиві ззначив, що частково визнає вимоги що стосуються автомобіля марки ТОYОТА RAV4, номерний знак [NUMBER] номер кузова [NUMBER] , 2003 року випуску, синього кольору на суму 12 500,00 грн, в повному обсязі визнає вимоги стосовно мотоцикла марки KINLON JL50-70С, двигун [NUMBER] , а також в повному обсязі не визнає вимоги що стосуються мотоцикла марки JIANSHE JS 125-6А, шасі [NUMBER] , а також спірного будинку та земельної ділянки. Відповідач [PERSON] , заперечує щодо наведених обставин та зазначив, що оцінюючи в сукупності обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та докази, якими вони підтверджуються, позов не може бути задоволений в повному обсязі. В свою чергу не погоджуючись з пред`явленими вимогами, у визначений в ухвалі про відкриття провадження строк відповідач [PERSON] , подав відзив на цивільний позов, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки що стосуються скасування його права власності на житловий будинок та земельну ділянку посилаючись на недоведеність заявлених вимог. Додатково зазначив, що буд. [ADDRESS] був побудований у 2008 році відповідачем за особисті кошти та кошти його батьків, які допомагали йому в будівництві. Будинок був побудований на земельній ділянці площею 0.2450га, яка перебуває у його власності з 1994 року, призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою [ADDRESS] . В подальшому, рішенням Кідрівської сільської ради Володимирецького району №423 від 18 листопада 2019 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», мені надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 0.2450га. для будівництва і обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] . Твердження позивачки, що після розірвання шлюбу з його братом [PERSON] , їй стало відомо, що саме [PERSON] , став власником земельної ділянки яка розташована під будинком не відповідає дійсності, оскільки позивачка достовірно знала, що земельна ділянка належить відповідачу ще з 1994 року. Факт будівництва будинку у 2008 році підтверджується фотокопією Технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, за адресою [ADDRESS] , виготовленого 31 січня 2020 року підприємцем [PERSON] . Також зазначив, що позивачка та його брат [PERSON] , власних коштів у будівництво будинку не вкладали. Надані позивачкою для підтвердження спільного будівництва будинку докази, не підтверджують факту спільного будівництва будинку [ADDRESS] . Проживання позивачки разом зі дітьми та його братом [PERSON] , в буд. [ADDRESS] , жодним чином не підтверджує факту спільного будівництва будинку позивачкою та [PERSON] . Щодо реєстрації місця проживання позивачки в буд. [ADDRESS] , відповідачу стало відомо 05.05.2021 року, тобто з моменту вручення йому братом позовної заяви. [PERSON] , не надавав дозволу позивачці на здійснення реєстрації місця проживання в будинку [ADDRESS] . До того ж, місце реєстрації у вище вказаному будинку з 24.05.2019 року, не підтверджує факту спільного будівництва будинку позивачкою та [PERSON] . Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилаючись на докази, що жодним чином не підтверджують факту спільного будівництва будинку позивачкою разом з [PERSON] , позивачка вводить суд в оману, лише з метою незаконно заволодіти чужим майном. Ухвалою суду від 16 серпня 2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило та процесуальних дій не вчинялось. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені вимоги з мотивів, викладених в позові. Просили заявлені вимоги задовольнити в повному обсязі. Позивач пояснила суду, що спірний житловий будинок є єдиним житлом для неї та спільних дітей подружжя, будь-якого іншого житла чи майна вона немає, оскільки всі зароблені кошти вкладала у спірне будівництво. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечили з мотивів, наведених у відзивах, просили в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] також пояснив суду, що він не заперечує проти проживання позивача [PERSON] а також дітей позивачки та його брата в належному йому житловому будинку. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши докази в їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що 12 квітня 2002 року між [PERSON] , та [PERSON] , було укладено шлюб. Після укладення шлюбу позивачка отримала прізвище чоловіка « [PERSON] ». Від даного шлюбу у сторін народилося четверо дітей: син [PERSON] , [INFO] , який на час розгляду справи є повнолітнім, а також син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , які на час розгляду справи є неповнолітніми, що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей які були оглянуті в судовому засіданні.. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 19 квітня 2019 року, яке набрало законної сили 20.05.2019 року, шлюб між сторонами було розірвано, після розірвання шлюбу позивачці було відновлено дошлюбне прізвище « [PERSON] », місцем проживання неповнолітніх дітей подружжя визначено місце проживання матері. Також, встановлено, що за час спільного проживання [PERSON] , та [PERSON] , було придбано автомобіль марки ТОYОТА RAV4, номерний знак [NUMBER] номер кузова [NUMBER] , 2003 року випуску, синього кольору. Право власності на спірний автомобіль набуто подружжям 04.07.2014 року, що підтверджується листом від 27.01.2021 року, який наданий Територіальним сервісним центром № 5644 РСЦ ГСЦ МВС, та копією договору купівлі-продажу транспортного засобу. Також в судовому засіданні встановлено, що 04.10.2019 року, вже після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] , перереєстрував спільний автомобіль на свого брата [PERSON] , на підставі відповідного договору купівлі-продажу. Згідно звіту про ринкову вартість транспортного засобу автомобіль марки ТОYОТА RAV4, номерний знак [NUMBER] номер кузова [NUMBER] , 2003 року випуску, синього кольору від 08.06.2021 року, виконаного ФОП [PERSON] , ринкова вартість вказаного транспортного засобу становить 224105,00 грн. Також судом встановлено, що на час розгляду справи за відповідачем - [PERSON] , зареєстровані транспортні засоби: мотоцикл марки KINLON JL50-70С, двигун [NUMBER] , який набуто 09.07.2013 року, що підтверджується довідкою-рахунком серії [NUMBER] ; мотоцикл марки JIANSHE JS 125-6А, шасі [NUMBER] , який набуто 28.04.2016 року, що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу [NUMBER] . З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вказані вище транспортні засоби набуті [PERSON] та [PERSON] під час проживання в шлюбі і в силу приписів ст.60 Сімейного Кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя. Подальше відчуження автомобіля відповідачем [PERSON] даної обставини не спростовує. При вирішенні спору в частині поділу транспортних засобів суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно до частини 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтями 68, 69 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 31.01.2019 у справі №686/23104/17. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 та у постанові від 03.04.2020 у справі №286/1537/16-ц Судом встановлено, що майно набуте в період шлюбу [PERSON] , та [PERSON] , а саме: автомобіль марки ТОYОТА RAV4, номерний знак [NUMBER] номер кузова [NUMBER] , 2003 року випуску, синього кольору; мотоцикл марки KINLON JL50-70С, двигун [NUMBER] ; мотоцикл марки JIANSHE JS 125-6А, шасі [NUMBER] , є спільною сумісною власністю подружжя. Виділення кожному з подружжя по одному мотоциклу, на думку суду, відповідатиме вимогам закону та принципу рівності часток. При цьому заперечення відповідача [PERSON] проти виділення йому у власність мотоцикла марки KINLON JL50-70С, двигун [NUMBER] , не є обґрунтованими і не підтверджуються доказами. Щодо поділу автомобіля суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. У відповідності до правової позиції, викладеної в Постанові ВСУ від 27.04.2016 року по справі № 6-486цс16, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідач [PERSON] в відзиві на позов та в судовому засіданні не довели, що договір купівлі-продажу автомобіля було укладено з відома та згоди дружини - [PERSON] , а отримані внаслідок відчуження автомобіля кошти були використані в інтересах сім`ї. Разом з тим, відчуження автомобіля було здійснено після розірвання шлюбу, без узгодження із співвласником. На думку суду, такі обставини та взаємовідносини сторін виключають узгодження між подружжям питання відчуження автомобіля та використання коштів, отриманих від його продажу, в інтересах подружжя. Таким чином, проаналізувавши наявні у справи докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] без погодження з колишньою дружиною [PERSON] на власний розсуд відчужив спільне майно подружжя - автомобіль "Тойота", і отримані віл продажу кошти витратив на власні потреби, а не в інтересах сім`ї. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що частки подружжя у спільному майні є рівними, суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на Ѕ частину автомобіля, а з урахуванням його відчуження відповідачем - право на компенсацію Ѕ частини його вартості. Відповідач [PERSON] , не погоджуючись із визначеною позивачкою вартістю автомобіля, вважає її завищеною, оскільки, визначення вартості об`єктів оцінки проводилось відповідно до інформації розміщеної на сайтах у мережі інтернет та автомобіль безпосереднього не оглядались експертом, що суттєво впливає на визначення їхньої вартості, однак, суд критично оцінює зазначене твердження відповідача з наступних підстав. Як визначено у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В даному випадку, приймаючи до уваги, що сторони не дійшли згоди щодо вартості автомобіля, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Так, позивачем надано до суду звіти про ринкову (оціночну) вартість транспортних засобів, згідно якого ринкова вартість автомобіля марки ТОYОТА RAV4, номерний знак [NUMBER] номер кузова [NUMBER] , 2003 року випуску, синього кольору становить 224105,00 грн. Разом з тим, відповідач [PERSON] , у фактичному володінні та користуванні якого перебував спірний автомобіль, належних доказів на спростування цього звіту не надав, як і не заявив клопотання про призначення експертизи судом. З урахуванням викладеного, звіт кваліфікованого оцінювача про вартість автомобіля суд вважає належним та допустимим доказом і приймає його до уваги при визначення вартості автомобіля. Суд, враховуючи вищевикладене, прийшов до висновку про поділ спільного майна подружжя - автомобіля, має відбуватись наступним чином: автомобіля марки ТОYОТА RAV4, номерний знак [NUMBER] номер кузова [NUMBER] , 2003 року випуску, синього кольору, як неподільна річ визнається спільною власністю подружжя, і з врахуванням його відчуження відповідачем [PERSON] в користь відповідача [PERSON] половина вартості автомобіля в сумі 112000 грн стягується з [PERSON] в користь [PERSON] .. При вирішенні спору в частині спірного житлового будинку та земельної ділянки суд виходить з наступного. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] був побудований у 2008 році на земельній ділянці площею 0.2450 га. Дана земельна ділянка перебуває у власності [PERSON] , з 1994 року, призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується копією довідки Кідрівської сільської ради №973 від 19.05.2021 року та рішенням Кідрівської сільської ради народних депутатів Володимирецького району Рівненської області №30 від 24 травня 1994 року. Рішенням Кідрівської сільської ради Володимирецького району №423 від 18 листопада 2019 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», [PERSON] , надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 0.2450га. для будівництва і обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] . Право власності на земельну ділянку [PERSON] , на підставі рішення органу місцевого самоврядування № 432 від 19.12.2019 року та зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.01.2020 року за № 2004994956208. Також зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] на ім`я відповідача [PERSON] , в реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.03.2020 року за № 2061063256208. Факт будівництва будинку [ADDRESS] у 2008 році підтверджується фотокопією Технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого на замовлення [PERSON] , 31 січня 2020 року ФОП [PERSON] . Враховуючи, що стороною позивачки не надано до суду належних, допустимих, достовірних та беззаперечних доказів на підтвердження факту спільного будівництва будинку позивачкою разом зі [PERSON] , та його братом [PERSON] , суд не має змоги дійти висновку про наявність вказаних нею обставин, які входять до предмета доказування. Також суд погоджується із твердженнями відповідачів, що надані позивачкою для підтвердження спільного будівництва будинку докази, а саме: договори про надання послуг зв`язку від 02.07.2008 року; акту про порушення правил користування електричною енергією від 03.12.2009 року; договорів страхування будинку [ADDRESS] в період з 2009 року по 2018 рік; довідки з РОЕК від 27.09.2019 року про наявність пільг за світло; накладні та товарні чеки на суму 296.00грн., 262.00грн., 280.00грн., 448.50грн., 160.00грн., а також проживання позивачки разом зі дітьми та [PERSON] , в спірному будинку, жодним чином не підтверджує факту спільного будівництва будинку позивачкою та [PERSON] . Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, даючи оцінку встановленим обставинам та аналізуючи у сукупності надані та досліджені докази, суд дійшов висновку, що [PERSON] , не надала до суду належні докази, факту будівництва спірного будинку, тому він не може бути визнаним спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях. Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці. Отже, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності набуває той, хто має речове право на землю. Оскільки суб`єктом права власності земельною ділянкою є відповідач [PERSON] , і саме йому надане право будівництва на цій ділянці, то [PERSON] набув права власності на збудовані на такій земельній ділянці об`єкти (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18). Доводи позивача про інше є бездоказовими, нічим не підтвердженими, на матеріалах справи і вимогах Закону не ґрунтуються, суперечать змісту права власності і принципу його непорушності (ст. 321 ЦК України). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] не довела тієї обставини, що житловий будинок в [ADDRESS] є спільною власністю подружжя позивача та [PERSON] і в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. При цьому, доводи позивача про те, що [PERSON] не користується вказаним будинком і в ньому не зареєстрований, не спростовують висновків суду. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору, сплату якого було відстрочено позивачці до вирішення справи, тому враховуючи ціну позову з сторін на користь держави стягуються судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, що становить 2160,00 грн. позивачки та 2160,00 грн. в рівних частинах з відповідачів. Також з відповідачів підлягають стягненню в користь позивача [PERSON] судові витрати, понесені нею на правовоу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме по 1250 грн. з кожного з відповідачів. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial