Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що у період з 07.04.1984 року по 10.03.2020 рік [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод». Під час перебування позивача у трудових відносинах з ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 42727,00 гривень. У день звільнення 10.03.2020 року остаточний розрахунок проведено не було. У зв`язку із чим позивач була вимушена звернутися до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13.10.2020 року позов [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено повністю та стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі, яка утворилася станом на 10.03.2020 рік та за період з 01 липня 2019 року по 10.03.2020 рік в сумі 42 727 (сорок дві тисячі сімсот двадцять сім) грн., а також стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки належних звільненому працівникові сум в розмірі 66 813 (шістдесят шість тисяч вісімсот тринадцять) грн. 09 (дев`ять) коп. Вказаним рішенням розрахована середньоденна заробітна плата позивача, що складає 448,41 гривень. При примусовому виконанні виконавчого листа №199/4791/20 від 10.12.2020 року, виданого на виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13.10.2020 року, у виконавчому провадженні №63958309 22.06.2021 року стягнуто заборгованість по заробітній платі в повному обсязі. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд стягнути із Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період із 14.10.2020 року по 21.06.2021 рік у розмірі 76229,00 гривень, а також моральну шкоду у розмірі 5000,00 гривень. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] надала до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив проводити розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у липні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13.10.2020 року позов [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено повністю та стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі, яка утворилася станом на 10.03.2020 рік та за період з 01 липня 2019 року по 10.03.2020 рік в сумі 42 727 (сорок дві тисячі сімсот двадцять сім) грн., а також стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки належних звільненому працівникові сум в розмірі 66 813 (шістдесят шість тисяч вісімсот тринадцять) грн. 09 (дев`ять) коп. Вказане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. При примусовому виконанні виконавчого листа №199/4791/20 від 10.12.2020 року, виданого на виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13.10.2020 року, у виконавчому провадженні №63958309 на картковий рахунок [PERSON] були безготівково зараховані наступні кошти: 21.04.2021 року у сумі 3253,00 грн.; 15.02.2021 року у сумі 2582,00 грн.; 15.02.2021 року у сумі 53784,00 грн.; 10.02.2021 року у сумі 29734,00 грн.; 22.06.2021 року у сумі 23771,75 грн.(а.с.48-49). 22.06.2021 року стягнуто заборгованість по заробітній платі в повному обсязі, що підтверджується випискою по надходженням по картці АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] (а.с.14). Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно із ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Крім того, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14.12.2016 року у справі №6-788цс16. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що розмір середньоденного заробітку [PERSON] на день звільнення становив - 448,41 грн.. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13.10.2020 року стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі, яка утворилася станом на 10.03.2020 рік та за період з 01 липня 2019 року по 10.03.2020 рік в сумі 42727,00 грн., а також стягнуто середній заробіток за час затримки належних звільненому працівникові сум за період з 11.03.2020 року по 13.10.2020 рік в розмірі 66 813,09 гривень. Станом на 22.06.2021 рік позивачу було у повному обсязі сплачено присуджені кошти. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Із п.2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Позивачем визначена загальна сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи, з 14.10.2020 року по 21.06.2021 року, включно, у розмірі 76229,00 грн., однак зазначений розрахунок здійснено з арифметичними помилками, а тому суд не може погодити з даним розрахунком позивача. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік" 29.07.2019 №1133/0/206-19 кількість робочих днів та листа Міністерства соціальної політики України "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік" №3501-06/219 від 12.08.2020 року, за які має бути сплачений середній заробіток [PERSON] , з 15.10.2020 року до 21.06.2021 року, включно, становить 116 днів. Таким чином, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме з 15.10.2020 року до 21.06.2021 року, включно, який підлягає відшкодуванню позивачеві відповідачем становить 52015,56 грн. (116 робочих днів х 448,41 грн. = 52015,56 грн.). Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц. Враховуючи вищенаведене, а також встановлені судом фактичні обставини справи, зокрема, заборгованість по заробітній платі, яку було стягнуто за рішенням суду на корить позивача у сумі 42727,00 грн., суд приходить до висновку про очевидну неспівмірність сум середнього заробітку, характером цієї заборгованості, а тому вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за весь час затримки розрахунку у сумі 30000,00 гривень. У той же час, суд вважає зазначити, що виконавчий лист перебував на виконанні у відділі ДВС, а тому причини, з яких рішення не було остаточно виконано у більш стислі строки, не залежать виключно від відповідача. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (частина перша та пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №591/4825/17 (провадження N 61-1188св18). Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, нестачу коштів, а тому суд приходить до висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 1000,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача та є частковим задоволенням вимог позивача. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1835,96 гривень. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1816,00 гривень.

Outcome: partial