Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Сватівського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначила, що 04 квітня 2008 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. Від цього шлюбу сторони мають спільних дітей: сина - [PERSON] , [INFO] , доньку - [PERSON] , [INFO] ,сина - [PERSON] , [INFO] . На двох старших дітей, відповідно до судового наказу здійснюється стягнення аліментів. Син [PERSON] проживає разом з позивачем та знаходиться на повному її утриманні, виховання дитини здійснюється нею самостійно. З липня 2021 року спільне проживання з відповідачем стало не можливе, з чоловіком проживають окремо, хоча і знаходяться у зареєстрованому шлюбі. Відповідач не надає добровільної матеріальної допомоги на утримання дитини. При спробі урегулювати питання щодо утримання дитини в досудовому порядку, [PERSON] надав відмову, мотивуючи її тим, що рішення про стягнення аліментів відсутнє, тому відмовляється сплачувати кошти. Позивач [PERSON] також зазначає, що вона не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує допомогу від держави по народженню дитини в розмірі 860,00 грн., і від її утримання [PERSON] , також ухиляється. Батько дитини має можливість сплачувати аліменти, є працездатною особою, стан його здоров`я дозволяє працювати. Позивач просить стягнути з [PERSON] , [INFO] , рнокпп [NUMBER] , кошти (аліменти) на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % від мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною трирічного віку. Стягнути з [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця,з дня пред`явлення позову до досягнення сином трирічного віку. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 01 вересня 2021 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, на адресу суду надала заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає, просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про місце, день та час слухання справи був повідомлений, відповідно до положень ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило, відзив на позов не подав, а тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України за наявності згоди позивача розглядає справу при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності та оцінивши в судовому засіданні надані докази, дійшов до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 24 квітня 2019 року (а.с. 11). Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстровано 05 липня 2018 року, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 05 липня 2018 року (а.с. 8). З копії довідки про реєстрацію місця проживання виданої Нижньодуванською селищною радою 02.05.2019 за № 46 вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Те, що малолітній [PERSON] , [INFO] проживає з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та знаходиться на її утриманні, підтверджується копією довідки секретаря виконавчого комітету Нижньодуванської селищної ради Сватівського району Луганської області від 11.08.2021 № 0275/1214 (а.с. 10). Доказів того, що у відповідача є інші утриманці та він надає матеріальне забезпечення згідно із законом іншим особам, також доказів того, що відповідач не може надавати сину матеріальну допомогу суду надано не було. Суд же розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) і кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторонам надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. Враховуючи положення ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як роз`яснено в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства,материнства та стягнення аліментів» - відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає. Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 Сімейного кодексу України. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей, а відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Згідно ст. 191 ч. 1 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За таких обставин, суд, врахувавши встановлені обставини, досліджені матеріали справи, вважає, що з відповідача [PERSON] слід стягнути аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Щодо позовних вимог позивачки про стягнення аліментів на її утримання, як дружини, суд зазначає наступне. Частинами 2, 4 ст. 84 СК України встановлено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, враховуючи, що разом з позивачкою [PERSON] проживає син [PERSON] , [INFO] , якому не виповнилось трьох років, то вона має право на утримання від батька дитини до досягнення дитиною трьох років, оскільки не працює, так як здійснює догляд за дитиною, а тому позбавлена можливості матеріально забезпечити себе та мати необхідні засоби до існування. Визначаючи розмір та спосіб стягнення аліментів на утримання дружини, суд враховує те, що відповідач є працездатною особою та може надавати матеріальну допомогу (доказів неможливості надання такої допомоги відповідачем не надано), враховуючи ту обставину, що позивач інших джерел доходу не має, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини підлягають задоволенню в розмірі 1/6 частки щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду і до досягнення сином трирічного віку. Відповідно до ч. 1 та ч. 6ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач відповідно до п. 3 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовийзбір» звільнена від сплати судового збору, він підлягає стягненню на користь держави з відповідача у розмірі 1816 гривень 00 копійок. Згідно з п. 1 ч. 1ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved