Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якому просить зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні позивачем квартири шляхом вселення [PERSON] в квартиру за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати відповідачів надати ключі від квартири та встановити порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] виділивши [PERSON] в користування житлову кімнату під позначкою 25-2, площею 14,4 кв.м. Залишити у спільному користуванні сторін: кухню, коридор, вбиральню, вбудовану шафу та ванну кімнату. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що її належить на праві власності 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , а відповідачу [PERSON] належить 2/9 частки квартири за адресою: [ADDRESS] та відповідачу [PERSON] 1/9 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира складається із двох житлових кімнат, кухні, ванної кімнати, вбиральні та коридору. Загальна площа квартири 57,4 кв.м., житлова площа 32,4 кв.м. Однак вона як співвласником більшої частки квартири не може нею користуватись, оскільки відповідач [PERSON] не допускає її до квартири. На сьогодні квартирна перебуває в користуванні відповідачів, які змінили замки, доступу до квартири вона немає та надати ключі відповідачі її категорично відмовляються. Тому потрапити до квартиру вона не має можливості. Крім цього, як частка позивача становить 2/3, тому вважає, що вона вправі розраховувати на 21,6 кв.м. житлової площі. Враховуючи те, що квартира складається з двох житлових і належить трьом співвласникам, тому можливі варіанти визначення способів її користування. Так із врахуванням того, що одна із житлових кімнат є прохідною, тому нею можуть користуватись відповідачі, а сама кімнатою, яка позначена на технічному паспорті 25-3 площею 18 кв.м. Її визначити у користуванні кімнату під позначкою 25-2 площею 14,4 кв.м. Кухню, коридор, вбиральню, вбудовану шафу та ванну кімнату в спільному користуванні. Таким чином вважає, що порушено її право власності, а тому вона змушена звертатись до суду за захистом такого. Просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 03.02.2021 року відкрито провадження у справі, яку визначено розглядати в порядку загального позовного провадження. 25.02.2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Тимчія О.М. на адресу суду надійшов відзив, до якого він просить відмовити у позові з підстав того, що позивач попередньо ніколи не спілкувалась з відповідачами та не чинила спроби потрапити до квартири. Мали місце зустрічі відповідача [PERSON] з чоловіком позивача та її представником, на яких обговорювалось можливість отримання [PERSON] грошової компенсації за належну їй частку квартири. Після того як була досягнута попередня домовленість, представником позивача була заявлена вимога значно більшої компенсації, тому сторони не змогли досягнути домовленостей. Крім цього, відповідач [PERSON] - [INFO] є неповнолітнім та є сиротою, другий відповідач у справі - [PERSON] є його бабусею та водночас опікуном. Для відповідача є неприйнятним спільне проживання у квартирі зі сторонньою людиною. Тим більше таке проживання неможливе, оскільки одна з кімнат в квартирі є похідною. Позивач також не надала інформації про склад своєї сім'ї та осіб, з якими вона має намір проживати у спільному житлі. Така обставина не дає можливості оцінити, чи буде спільне проживання відповідати нормам забезпечення житловою площею на особу та санітарними нормами. Від відповідача [PERSON] відзив на адресу суду не надходив. Ухвалою суду від 16.03.2021 року по справі залучено третью особу без самостійних вимог - орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради. Ухвалою суду від 16.03.2021 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, аналогічних викладеним у позовній заяві. Просив позов задовольнити. 03.02.2022 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшли письмові пояснення, до якого вона просить відмовити у позові з підстав того, що запропонований порядок позивачем користування не можливо реалізувати. У випадку розподілу кімнат між власниками, хтось один з них(в запропонованому варіанті сама позивачка) не зможе попасти в кімнату під літ 25-2, площею 14,4 кв.м., оскільки прохід до такої лежить через прохідну кімнату під літ 25-3, яка буде в користуванні інших співвласників(відповідачів). Крім цього, її проживання та проживання неповнолітнього [PERSON] у кімнаті площею 18 кв.м. буде суперечити чинним санітарним нормам(13,65 кв.м. на одну людину). Таким чином, вважає, що встановлення порядку користування спірною квартирою, шляхом передання в індивідуальне користування його віником окремих кімнат є неможливим Відповідачі та їх представники у судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Представник третьої особи у судовому засіданні позов заперечила та пояснила, що поданий позов позивача порушує права та інтереси неповнолітнього відповідача [PERSON] . Тому просила у позові відмовити. Заслухавши пояснення представником позивача та представник третьої особи, дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що сторонам на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,4 кв.м., житловою площею 32,4 кв.м.( [PERSON] - 2/3 частки квартири, [PERSON] - 2/9 частки квартири та [PERSON] - 1/3). До її складу входить: одна житлова кімната та приміщення спільного користування: №36/4,1 кв.м., №37/3,4 кв.м., №38/1,1 кв.м., №39/5,2 кв.м., №40/6,0 кв.м., №49/9,8 кв.м., №50/4,9 кв.м., ІІ/10,6 кв.м., ІІІ/29,2 кв.м. Дана обставина підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №239713153 від 05.01.2021 року та витягом про реєстрацією права власності на нерухоме майно виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» за №16511864 від 01.11.2007 року/а.с.11-13/. Позивач не проживає у спірній квартирі, оскільки відповідачі чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою, не надають ключі від вхідних дверях, не впускають позивача до квартири, що не заперечується сторонами по справі. В ході судового розгляду справи також встановлено, стосунки між сторонами у справі неприязні. За таких обставин, слід дійти висновку про необхідність захисту порушеного права позивача щодо користування спірними майном. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Згідно з ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Частинами першою та другою статті 321 ЦПК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 25 червня 2018 року у справі № 521/213/16-ц та у постанові від 14 лютого 2018 року у справі 370/1822/15, право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Отже, на підставі вищевикладеного можна дійти до висновку, що визначальним принципом права приватної власності у наведених правових актах та практиці Європейського суду з прав людини, Верховного Суду є загальновизнаний принцип непорушності права власності, який трактується, як право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. За змістом ч.1 та ч.4 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ч.3 ст.357 ЦК України). Відповідно до положень частини 1, 2 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, а також те, що власник має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, відповідачі створюють позивачу перешкоди у здійсненні ними свого права користування та розпорядження своїм нерухомим майном та позбавляє можливості використовувати квартиру за власником розсудом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню, а саме слід зобов`язати [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом передачі ключів [PERSON] від даної квартири та надання доступу до даної квартири. Щодо встановлення судом порядку користування квартирою, суд зауважує наступне. За правилами ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з висновком Верховного Суду України у постанові від 3 квітня 2013 р. у справі № 6-12цс13 норма ст. 358 ЦК України регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються на об`єкт самостійної власності кожного з них. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору кімнати, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15, в постановах Верховного Суду від 18.02.2019 року по справі № 569/15733/17-цта від 20.02.2019 року по справі № 214/239/17-ц. За змістом ст.ст. 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Запропонований позивачем [PERSON] варіант користування відповідачі категорично заперечували. Відповідно до технічного паспорту вказана квартира складається з двох кімнат, житловою площею 32,4 кв.м., перша кімната - 14,4 кв.м., друга кімната - 18,8 кв.м., кухня - 8,0 кв.м., вбиральня - 1,5 кв.м., ванна кімната - 3,1 кв.м., коридор - 4,8 кв.м., вбудована шафа - 1,6 кв.м. та балкон 0,7 кв.м./а.с.9-10/. Технічні характеристики квартири свідчать, що неможливо визначити порядок користування спірною квартирою між співвласниками з дотриманням прав кожного з них на володіння, користування та розпорядження належною їм часткою. Відтак, якщо виділити у користування позивача житлову кімнату площею 14,4 кв.м, то для того щоб позивачу пройти на даної кімнати, необхідно пройти через кімнату площею 18,8, де будить мешкати відповідачі, що є недопустимим та може свідчити про порушення прав відповідачів. Домовленості між співвласниками щодо відступу від засад відповідності між розміром частки у праві та розміром частки у майні відсутні. Виділення відповідачам у користування однієї кімнати також є неможливим, оскільки не відповідає санітарним нормам. Крім цього, відповідачі є особами різної статі, а тому не можуть проживати в одній кімнаті. Крім того, враховує висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 18.10.2018 року у справі № 756/9713/16-ц та від 19.02.2020 року у справі № 755/12779/17, відповідно до яких визначення порядку користування квартирою не повинно призводити до погіршення житлових умов усіх осіб, що мешкають у квартирі. При цьому, інших варіантів порядку користування спірною квартирою, позивачем надано не було. Таким чином, встановлення порядку користування спірною квартиною за запропонованим позивачем не вбачається можливим, а відтак в задоволенні заявлених позовних вимог в цій частині слід відмовити. Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, у даній справі позовні вимоги задоволено частково, тому з стягненню із відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає судовий збір лише у розмірі 908 гривень.

Outcome: approved