Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме: -земельної ділянки площею 0,0105 га, кадастровий номер 3221888601:21:155:0164, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер 3221888601:21:155:0163, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] право власності на Ѕ частину кожної з них; -грошових коштів в готівці на суму 4 500 USD (на момент подання заяви еквівалент згідно офіційного курсу НБУ становить 122 947,20 грн.), визнавши за [PERSON] право власності на Ѕ їх частину; -слюсарних та інших видів інструментів та бензо- та електротехніки для здійснення господарських робіт, зокрема: бензопила хускварна, бензокоса Stihl, дискова електропила Bosch, електрозварювальний аппарат Kaiser, електролобзик Bosch, дві чорні котушки електроподовжувача по 50 м. кожна, електропровід 2.5 квт, слюсарні інструменти: розвідні ключі, ножиці по металу, молотки, дерев`яний ватерпас, сокири, зубила, фомки, пластиковий чемодан для інструментів, мідний лист, визнавши за [PERSON] право власності на Ѕ їх частину; -побутової техніки: телевізор LG, пральна машина WHIRLPOOL, мікрохвильова піч WHIRLPOOL, електропраска та електроконвектор, визнавши за [PERSON] право власності на Ѕ їх частину. Свої вимоги мотивував тим, що вказані земельні ділянки, інструменти та побутова техніка набуті подружжям в шлюбі, за спільні кошти подружжя, а тому воно є спільним сумісним майном. Також, у період шлюбу подружжям набуто майно у вигляді грошових коштів в готівці на суму 4 500 USD, які зберігалися у відповідачки, що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру декларацій за 2018 рік. Відповідачка подала суду заяву про застосування строків позовної давності по справі, посилаючись на те, що із дати реєстрації розірвання шлюбу та одержання свідоцтва про розірвання шлюбу, яке видано 26 червня 2018 року, почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій [PERSON] . Однак позивач без поважних причин пропустив строк звернення до суду з позовом про поділ майна, оскільки ще при розірванні шлюбу йому було відомо про все майно, яке знаходиться у власності відповідачки. Позивач в суді просив про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Пояснив, що про порушення своїх прав співвласника спільного сумісного майна дізнався на початку 2019 року, коли під час відвідування спільної квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій знаходилася вказана побутова техніка, виявив її відсутність. Відповідачка в суді проти задоволення позову заперечила з підстав спливу строків позовної давності. Зазначила, що з часу розірвання шлюбу 26 червня 2018 року позивач з нею не спілкувався. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що з 22 серпня 1987 року року сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 23 червня 2018 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в м. Києві, про що того ж дня видано відповідне свідоцтво серії [NUMBER] . За час шлюбу в спільну сумісну власність сторонами на підставі договорів купівлі-продажу укладених 03 жовтня 2016 року посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В. набуто земельну ділянку площею 0,0105 га, кадастровий номер 3221888601:21:155:0164, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер 3221888601:21:155:0163, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з пунктів 6.1 вказаних договорів їх укладання відбувалося за згодою чоловіка [PERSON] - [PERSON] . Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Вимогами ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. На підставі ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція Верховного Суду в постанові від 05 серпня 2020 року в справі №682/2493/16-ц). Відтак, по справі встановлено, що спірні земельні ділянки придбано під час перебування сторін у шлюбі і для забезпечення потреб сім`ї, а тому в силу викладених вимог Закону вони вважається спільним сумісним майном подружжя. Спірне майно є неподільним і, враховуючи зміст позовних вимог, за кожною із сторін слід визнати право на рівну частку в ньому, залишивши таке майно в їх спільній власності. При вирішенні спору суд, згідно роз`яснень даних в п. 25 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає необхідним визначити ідеальні частки подружжя в спільному майні, яке залишається в їх спільній частковій власності. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що незалежно від того, на кого з подружжя зареєстроване право власності на майно, придбані ними земельні ділянки, належать дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а тому за кожним із них слід визнати право власності на Ѕ їх частину. Що стосується доводів відповідачки про застосування в цій справі наслідків спливу строків позовної давності, то суд зазначає наступне. Так, статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17, від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18. Згідно роз`яснень даних в п. 19 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Відтак, сторони є співвласниками спільного майна подружжя, набутого ними за час шлюбу і його розірвання не припиняє право спільної сумісної власності будь-кого з них на це майно та не свідчить про виникнення спору між ними. [PERSON] в позові зазначає, що про порушення свої прав співвласника він дізнався на початку 2019 року, коли під час відвідування спільної квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій знаходилася спільна побутова техніка, виявив її відсутність. Крім того, позивач 29 червня 2021 року вже звертався до суду із позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, яку ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05 липня 2021 року повернуто позивачу на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України у зв`язку із не усуненням недоліків позовної заяви. Разом з тим, сторони не подали суду доказів на підтвердження моменту виникнення між ними спору з приводу поділу спільного сумісного майна подружжя, а підстав вважати, що такий момент настав з дати розірвання органами реєстрації актів цивільного стану шлюбу, як про це стверджує відповідачка, у суду не має. Відтак суд доходить висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом. Таким чином позовна заява в частині визнання спірних земельних ділянок спільним сумісним майном подружжя та здійснення їх поділу є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Що стосується решти позовних вимог, зокрема щодо поділу грошових коштів в розмірі 4 500 USD, слюсарних та інших видів інструментів та бензо- та електротехніки для здійснення господарських робіт та побутової техніки, то підстав для цього судом не встановлено, з огляду на наступне. Так, згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Разом з тим жодних належних, допустимих і достатніх доказів того, що вказане майно придбано сторонами за час шлюбу та знаходяться в їх спільній сумісній власності суду не представлено. Сам факт зазначення в декларації відповідачки про наявність в неї готівкових коштів в сумі 4 500 доларів США станом на 2018 рік не свідчить про те, що вказані кошти є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу між сторонами. Відтак в задоволенні позову в цій частині слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. Що стосується розподілу між сторонами судових витрат, то суд зазначає наступне. Так, при зверненні до суду з вказаним позовом, ціна якого становить 624 117 грн. 20 коп., позивачем сплачено судовий збір в розмірі 11 350 грн., що підтверджується квитанцією №37 від 15 червня 2021 року. 20 грудня 2021 року до суду надійшла заява позивача про повернення йому надмірносплачений судовий збір за подання позовної заяви. Згідно вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру передбачено справляння судового збору в розмірі 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто не менше 908 грн. та не більше 11 350 грн. Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджено наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року №787, згідно п. 5 якого повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету або на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Судом встановлено, що при зверненні до суду із вказаним позовом [PERSON] належало сплатити судовий збір в розмірі 6 241 грн. 17 коп., тобто 1% від ціни позову, проте до його матеріалів позивачем долучено квитанцію про оплату судового збору в розмірі 11 350 грн. Таким чином, Управління Державної казначейської служби України у Вишгородському районі слід зобов`язати повернути [PERSON] надмірно сплачений судовий збір за подання вказаної позовної заяви в розмірі 5 108 грн. 83 коп. (11 350 грн. - 6 241 грн. 17 коп.). Крім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, в пред`явленому позові [PERSON] просив здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, загальна вартість якого становить 624 117 грн. 20 коп. Разом з тим, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню лише в частині поділу між сторонами спірних земельних ділянок, загальна оціночна вартість яких згідно консультаційних висновків щодо середньої вартості майна становить 468 820 грн. Відтак, з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 4 688 грн. 20 коп., пропорційно від розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial