Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова із вказаною позовною заявою. Позов обґрунтований тим, що між ним та третьою особою, ТОВ «Укрриба ЛТД» 15.02.2019 укладено договір комісії, предметом якого було вчинення за плату правочину, зокрема, стосовно відповідача [PERSON] . На виконання договору комісії [PERSON] було проведено переговори та укладено з [PERSON] договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти за розпискою від 15.02.2019 у розмірі 118 068,00 грн, які відповідач зобов`язався повернути позивачу до 31.12.2019. Позивач посилається на те, що відповідач в узгоджений строк не виконав зобов`язань за договором, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості за позикою, 3 % річних з суми боргу за час прострочення боргу у розмірі 883,00 грн та покласти на нього витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 189,51 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 12.05.2020 цивільну справу № 466/2789/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості передано до Київського апеляційного суду для визначення підсудності. Ухвалою Київського апеляційного суду від 11.06.2020 вказану справу направлено на розгляд до Подільського районного суду м. Києва. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.06.2020 справу було передано у провадження судді Корнілової Ж.О. 24.11.2020 в порядку повторного авторозподілу справ між суддями справу передано судді Ларіоновій Н.М., а в подальшому, 19.01.2021 - судді Ковбасюк О.О. Ухвалою судді від 03.03.2021 відкрито провадження у справі за вказаним позовом та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач не з`явився, представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, не заперечуючи щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, суд доходить наступних висновків. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та третьою особою ТОВ «Укрриба ЛТД» 15.02.2019 укладено договір комісії, предметом якого було вчинення за плату правочину, зокрема, стосовно відповідача [PERSON] . На виконання договору комісії [PERSON] було проведено переговори та укладено з [PERSON] договір позики, на підтвердження якого 15.02.2019 відповідачем видана розписка, яка складена в присутності свідка, співробітника третьої особи. Відповідно до розписки відповідач зобов`язався повернути позивачу на картковий рахунок 118 068,00 грн. щомісячними платежами до 31.12.2019. Разом з тим, за твердженням позивача відповідач в зазначений у розписці строк позику не повернув. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. (ч.1 ст.207 ЦК). Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 у справі № 6-2789цс16. У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. З аналізу вищенаведеного вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. В постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. В даному випадку власноручне написання і підписання відповідачем боргової розписки від 15.02.2019 року із зобов`язанням повернути суму позики 118 068,00 грн. до 31.12.2019 підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у розписці грошової суми. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення суми 3% річних на підставі ст.625 ч.2 ЦК України, суд виходить за такого. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Ураховуючи те, що відповідач прострочив повернення боргу, то він повинен сплатити позивачу 3 % річних від простроченої суми. Як вбачається з позову, позивачем заявлено до стягнення сума 3% річних за період з 01.01.2020 по 01.04.2020 у розмірі 883,00 грн., а тому, враховуючи вимоги ч.1 ст.13 ЦПК України (суд діє в межах заявлених вимог), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача саме дану суму, в зв`язку з чим позов в цій частині також підлягає задоволенню. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки позов є обґрунтованим, його вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу 118 068,00 та 3 % річних у розмірі 883,00 грн. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 26244797 від 13.04.2020 про сплату судового збору у сумі 1 189,50 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1 189,50 грн.

Outcome: approved