Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, відповідно до якого просить: 1) визнати за ним право власності на Ѕ нерухомого майна: земельної ділянки, гаража, літньої кухні, уборної, колодязя, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] ; 2) виділити йому у власність із спільної сумісної власності наступне майно: гараж площею 20 кв.м вартістю 8526,00 грн., літню кухню площею 17,5 кв.м вартістю 7511,00 грн., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] ; 3) виділити [PERSON] у власність із спільної власності наступне майно: сарай площею 15,6 кв.м вартістю 7925,00 грн., сарай площею 22,8 кв.м вартістю 6402,00 грн., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] ; різницю у вартості часток нерухомого майна в сумі 955,00 грн., стягнути з позивача на користь відповідача. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що з 15.11.1972 року по 07.02.1995 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання вони побудували житловий будинок [ADDRESS] . Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 30.11.2017 року, яке набрало законної сили 30.01.2018 року, визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частки вказаного житлового будинку. Крім житлового будинку ними в шлюбі за вказаною адресою спільно побудовано: гараж площею 20 кв.м вартістю 8526 грн., літню кухню площею 17,5 кв.м вартістю 7511 грн., сарай площею 15.6 кв.м вартістю 7925 грн., сарай площею 28,3 кв.м вартістю 6402 грн., уборну площею 1,3 кв.м вартістю 313 грн., огорожу дерев`яну площею 122 кв.м вартістю 3466 грн., колодязь площею 6 кв.м, вартістю 2668 грн. Однак, відповідач не визнає, що вказані господарські будівлі є їх спільною сумісною власністю, оскільки право власності на житловий будинок, господарські будівлі та земельна ділянка зареєстровані на її ім`я. Позивач зазначає, що він набув права власності на Ѕ частини житлового будинку та на Ѕ частини господарських будівель та споруд, які знаходяться при ньому, відповідачу належить також Ѕ частини цієї нерухомості, він має право на 1/2 частини земельної ділянки, на якій розташовані ці споруди. Вважає, що йому слід виділити із спільної сумісної власності наступне майно: гараж площею 20 кв.м вартістю 8526 грн., літню кухню площею 17,5 кв.м вартістю 7511 грн. Всього нерухомого майна виділити йому площею 37,5 кв.м вартістю 16037 грн. Відповідачу слід виділити наступне нерухоме майно: сарай площею 15,6 кв.м вартістю 7925 грн., сарай площею 22,8 кв.м вартістю 6402 грн., всього відповідачу виділити нерухоме майно площею 38,4 кв.м (15,6+22,8) вартістю 14327 грн., (7925+6402). Різницю у вартості нерухомого майна на суму 955 грн. (16037-14327), позивач бажає компенсувати грішми. Уборну і криницю залишити їм для спільного користування. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 28.11.2018 року [PERSON] , відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, встановлено відповідачу строк для подачі відзиву. Ухвалою від 03.05.2019 року закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 10 серпня 2020 року, справу після повторного автоматизованого розподілу прийнято до провадження судді Збаражського А.М., визначено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, встановлено відповідачу строк для подачі відзиву. Ухвалою від 28.10.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання. 31.01.2022 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без участі, відповідно до якої представник просить розглядати справу в межах тих доказів, що були долучені до позовної заяви, [PERSON] позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні визнала позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частки спільної сумісної власності подружжя, а саме нерухомого майна: гаража, літньої кухні, уборної, колодязя, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . В іншій частині просила у задоволенні позову відмовити, заперечивши проти поділу майна та отримання компенсації, запропонованої позивачем. В судовому засіданні відповідач та її представник пояснили, що [PERSON] не проживає і не користується тривалий час спірним майном. У 1983-1984 роках вони побудували вищевказане майно разом, будучи в шлюбі. Щодо земельної ділянки [PERSON] зазначила, що право власності на землю належить їй особисто, оскільки набула власність вже після розірвання шлюбу з позивачем, державний акт на право власності їй видано в 2015 році, а тому відсутні підстави для визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку. Також представник [PERSON] наголосив, що позивачем не надано суду докази, які б підтверджували набуття сторонами земельної ділянки під час перебування в шлюбі, відсутні план-схеми розташування гаража, літньої кухні та двох сараїв для вирішення питання щодо їх поділу в натурі. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши відповідача та представника відповідача, оцінивши всі зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Згідно з матеріалами справи, [PERSON] та [PERSON] з 15.11.1972 року по 07.02.1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області по справі № 276/292/17 від 30.11.2017 року (а.сп.7-10). Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 30.11.2017 року по справі № 276/292/17, яке набрало законної сили 30.01.2018 року, визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] згідно технічного паспорту на житловий будинок інвентарний № 692, реєстровий № 304, зареєстрований в Житомирському міському бюро технічної інвентаризації 07.06.1991 року (а.сп.7-12). Частиною 4\~статті 82\~ЦПК України визначено, що\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , виготовленого 19.02.2016 за замовленням [PERSON] , нерухоме майно складається з наступних об`єктів: житловий будинок літ. А площею 124,6 кв.м., вартістю 117994 грн.; гараж літ. Б площею 20 кв.м., вартістю 8526 грн.; літня кухня літ. Б1 площею 17,5 кв.м., вартістю 7511 грн.; сарай літ. Б2 площею 15,6 кв.м., вартістю 7925 грн.; сарай літ. В площею 22,3 кв.м., вартістю 6402 грн.; уборна літ. У площею 1,3 кв.м., вартістю 313 грн.; огорожа №1 площею 122 кв.м., вартістю 3466 грн.; колодязь І вартістю 2668 грн. Житловий будинок з господарськими будівлями побудовано у 1983 році (а.сп.13-18). Згідно з ч. 1\~ст.4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.\~\~\~\~\~\~\~\~ У\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Статтею 63 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду\~\~від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Частина 1\~статті 369 ЦК України\~визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Суд звертає увагу на те, що позивачем до позовної заяви додано лише копію рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області та копію технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] . З огляду на те, що відповідач визнала позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частки спільної сумісної власності подружжя, а саме нерухомого майна: гаража, літньої кухні, уборної, колодязя, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , вказані об`єкти нерухомості побудовані в 1983 році, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого 19.02.2016 за замовленням [PERSON] , відтак, зазначене майно набуто сторонами за час перебування в шлюбі та є їх спільною сумісною власнітю, а тому позовна вимога є обґрунтованою. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині. Щодо визнання права власності за позивачем на 1/2 частки земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , то вимога не підлягає до задоволення, оскільки [PERSON] не підтверджено належними та допустимими доказами факт належності сторонам на праві спільної сумісної власності зазначеного об`єкта нерухомості. Такий факт заперечено і самим відповідачем, яка під час судового засідання повідомила, що вказану земельну ділянку їй виділено вже після розірвання шлюбу з позивачем, а державний акт на право приватної власності на землю вона одержала в 2015 році. Що стосується виділення у власність позивача гаража та літньої кухні, а відповідачу - двох сараїв, то суд виходить з наступного. Відповідно до частин першої, другої\~статті 364 ЦК України\~кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Верховний суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03.10.2018 у справі №127/7029/15-ц висловив позицію, що вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи. А у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Вказаний висновок також відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року (справа №726/2165/15). Суд враховує, що в технічному паспорті на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який надано позивачем, відсутні план-схеми розташування гаража, літньої кухні та двох сараїв, що позбавляє суд об`єктивно з`ясувати де конкретно вони розміщені на земельній ділянці відносно житлового будинку, чи дані об`єкти є окремими один від одного, чи мають вони спільні конструкції та чи можливо взагалі провести їх поділ. Водночас, як зазначено в заяві представника позивача адвоката Шморгуна О.П. від 31.01.2022, [PERSON] не виявлено бажання щодо проведення будівельно-технічної експертизи, за результатами якої можливо прийняти рішення щодо виділу майна. Крім цього, оцінка вказаних об`єктів зазначена в технічному паспорті станом на лютий 2016 року, тоді як при поділі майна суд має враховувати вартість майна, що підлягає поділу, на час розгляду справи. З часу останньої оцінки майна минуло вже 6 років. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували вартість майна, яке він просить поділити, на час вирішення даної справи, що також позбавляє суд об`єктивно вирішити питання щодо їх виділу сторонам та визначити розмір компенсації для [PERSON] , як різницю в частках. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі\~статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо вартості майна на час розгляду справи та місця розташування об`єктів, які просить виділити позивач, враховуючи також, що матеріали справи не містять доказів щодо набуття права власності спірною земельною ділянкою сторонами за час перебування їх в шлюбі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині визнання права власності на Ѕ частину нерухомого майна.

Outcome: partial