Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідачів про визнання особи такою, що не набула право власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, скасування державної реєстрації, повернення земельної ділянки. Свої вимоги позивач мотивує тим, що під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 42017100030002280 від 25.02.2017 року за ч.1 ст.197-1 КК України місцевою прокуратурою встановлено порушення вимог земельного та містобудівного законодавства при використанні відповідачем [PERSON] земельної ділянки в межах Броварського, Білодібровського та Дніпровського лісництв у Деснянському районі м.Києва (код ділянки 62:299:0002). Встановлено, що на даній ділянці здійснюється самовільне будівництво закладу громадського харчування за відсутності документів, які дають право на виконання будівельних робіт та затвердженої у встановленому порядку проектної документації. За інформацією Департаменту земельних ресурсів КМДА від 14.08.2017 року, вказана земельна ділянка площею 97331,94 кв.м. обліковується за КП «Дарницьке лісопаркове господарство» на підставі технічного звіту про встановлення зовнішніх меж земельної ділянки та належить до земель комунальної власності територіальної громади м.Києва. Будь-які рішення про передачу вказаної земельної ділянки відповідачу [PERSON] або іншим фізичним чи юридичним особам Київською міською радою не приймались, документи, що посвідчують право користування нею у відповідача відсутні, що свідчить про її самовільне зайняття для розміщення та будівництва закладу громадського харчування. Також, відповідно до інформації Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м.Києва № 073-2029 від 09.03.2017 року, Департамент не видавав та не реєстрував документів дозвільного та декларативного характеру, які б надавали право на виконання підготовчих та будівельних робіт та не приймав об`єкт будівництва в експлуатацію по [ADDRESS] . За результатами проведення перевірки Департаментом встановлено рушення ч.1 ст.34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», ст.9 ЗУ «Про архітектурну діяльність» та видано відповідачу [PERSON] обов`язкові до виконання припини про усунення правопорушення та зупинення будівельних робіт від 03.02.2017 року № П-136/17. Крім того, факт самовільного будівництва на зайнятій відповідачем [PERSON] земельній ділянці підтверджено протоколами про адміністративне правопорушення № 86 та № 87 від 03.02.2017 року, складеними відділом контролю за благоустроєм Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації. В даному протоколі відповідач [PERSON] зобов`язався оформити проектно-дозвільну документацію на проведення будівельних робіт та оформити контрольну картку на тимчасове порушення благоустрою Також, адміністративною комісією КМДА на [PERSON] постановами № 726 та № 727 від 27.03.2017 року накладено штраф в розмірі 1360,00 грн. за кожне порушення окремо. З урахуванням викладеного, позивач вважає, що нежитлова будівля, яка розміщена на спірній земельній ділянці, в силу положень ст.376 ЦК України, ст.34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та п.п.2, 30 Порядку виконання будівельних робіт, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 466, вважається самочинним будівництво та тягне за собою відповідальність згідно із законом. Крім того, Департаментом містобудування та архітектури КМДА рішення про присвоєння поштової адреси об`єктам нерухомого майна, розташованим за адресою: [ADDRESS] , не приймалось. Також, як було встановлено під час перевірки, на підставі договорів купівлі-продажу частини нежитлової будівлі від 17.02.2017 року № 292 та від 17.02.2017 року № 295 [PERSON] відчужено відповідачу [PERSON] по Ѕ частині нежитлової будівлі, загальною площею 193,4 кв.м. в літері «А», що розташована за адресою: [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] відчужила вказану нежитлову будівлю на користь відповідача [PERSON] на підставі договорів дарування Ѕ частини нежитлової будівлі від 25.05.2018 року № 4626 та № 4627. Як зазначає позивач, спірна земельна ділянка належить до комунальної власності м.Києва, а тому виключно Київська міська рада має право розпоряджатись нею. Оскільки об`єкти нерухомості збудовано на цій земельній ділянці, що не була відведена [PERSON] , іншим особам для цієї мети, а також без дозвільних документів, які надають право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту, тобто є самочинним, а тому в силу ч.2 ст.376 ЦК України право власності у [PERSON] або інших осіб на будь-які споруди, об`єкти не виникало, в зв`язку з чим воно не могло бути реалізовано в частині розпорядження майном, зокрема, передачі третім особам. Викладене свідчить про те, що [PERSON] набув право власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості - нежитлову будівлю незаконно та свідчить про недобросовісність набуття права власності на вказаний об`єкт, а тому він не мав права його відчужувати шляхом укладення відповідних правочинів. В зв`язку з цим правочини щодо відчуження цього майна підлягають визнанню недійсними, а рішення про державну реєстрацію на вказану будівлю про право власності [PERSON] та державна реєстрація права власності [PERSON] на вищевказану нежитлову будівлю підлягає скасуванню. Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 11.02.2019 року, заяви про збільшення позовних вимог від 06.06.2019 року, заяви про уточнення позовних вимог від 20.05.2020 року, позивач просить суд: -визнати [PERSON] таким, що не набув право власності на нежитлову будівлю площею 193,4 кв. м. по [ADDRESS] , номер запису про право власності 16616173, реєстраційний номер об`єкта нерухомості майна 1039093180000; -визнати недійсним договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, а саме: Ѕ частини нежитлової будівлі в літері «А» по [ADDRESS] , загальною площею 193,4 кв. м., укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 17.02.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О. та зареєстрований в реєстрі за № 292; -визнати недійсним договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, а саме: Ѕ частини нежитлової будівлі в літері «А» по [ADDRESS] , загальною площею 193,4 кв. м., укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 17.02.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О. та зареєстрований в реєстрі за № 295; -скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] , оформлену записом, вчиненим 17.02.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О. за № 19067781 про право власності на Ѕ частини нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1039093180000; -скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] , оформлену записом, вчиненим 17.02.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О. за №19068264 про право власності на Ѕ частини нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1039093180000; -визнати недійсним договір дарування частини нежитлової будівлі, а саме: Ѕ частини нежитлової будівлі в літері «А» по [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 25.05.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н. О. та зареєстрований в реєстрі за № 4626; -визнати недійсним договір дарування частини нежитлової будівлі, а саме: Ѕ частини нежитлової будівлі в літері «А» по [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 25.05.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 4627; -скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] , оформлену записами, вчиненими 25.05.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О. за №26323117 та №26323179 про право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1039093180000; -Зобов`язати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повернути Київській міській раді земельну ділянку загальною площею 0,21 га, (код 62:299:0002), яка розташована в межах Броварського, Білодібровського та Дніпровського лісництв у Деснянському районі міста Києва, привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівель, споруд, звільнення земельної ділянки від будівельних матеріалів; -покласти на відповідачів судові витрати, стягнувши їх на користь позивача. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 22.06.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 19.10.2018 року до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи [PERSON] , в яких він підтримує позовні вимоги та просить про їх задоволення, вказуючи на те, що третя особа зверталась до правоохоронних органів з приводу самовільного захоплення земельної ділянки та самочинного будівництва. 04.12.2018 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача [PERSON] щодо підстав звернення прокурора в інтересах держави у даній справі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 04.12.2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду в загальному порядку. 27.03.2019 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача [PERSON] щодо підстав звернення прокурора в інтересах держави у даній справі. 04.04.2019 року до суду надійшла позовна заява в новій редакції. 06.06.2019 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 12.06.2019 року накладено арешт на нежитлову будівлю, площею 755,1 кв.м., що розташована по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1039093180000), що зареєстрована на праві власності за [PERSON] 25.05.2020 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог. 25.08.2020 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача [PERSON] щодо підстав звернення прокурора в інтересах держави у даній справі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 04.12.2020 року позовну заяву залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 18.02.2021 року вказану ухвалу залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 21.07.2021 року ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 04.12.2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 18.02.2021 року скасовано, справну направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 05.08.2021 року прийнято справу до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.10.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 13.12.2021 року замінено найменування позивача у справі з Київської місцевої прокуратури № 3 на Деснянську окружну прокуратуру м.Києва. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Виходячи з того, що відповідачі повідомлені про час та місце розгляду справи, обізнані про знаходження справи в провадженні суду та її предмет, а також враховуючи те, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачами відзивів та наявністю згоди представника позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представники заінтересованої особи та третьої особи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи обставини справи, надання представником третьої особи письмових пояснень, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представників заінтересованої особи та третьої особи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідно до листа Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 06.03.2017 року № 102/02/39-1759, Деснянською районною в м.Києві державною адміністрацією було розглянуто звернення прокурора Київської місцевої прокуратури № 3 щодо фактів незаконного будівництва на території КП «Дарницьке лісопаркове господарство» [PERSON] . За результатами обстеження спеціалістами відділу контролю за благоустроєм Деснянської РДА в м.Києві було виявлено, що [PERSON] без оформленої належним чином дозвільної документації виконуються будівельні роботи, про що було складено припис від 03.02.2017 року № П-136/17 щодо призупинення проведення будівельних робіт та протоколи про адміністративне правопорушення від 03.02.2017 року № 86 та № 87 щодо відсутності контрольної картки Департаменту міського благоустрою КМДА на тимчасове порушення благоустрою в зв`язку з проведенням будівельних робіт та щодо відсутності Декларації про початок виконання будівельних робіт Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м.Києва КМДА. Згідно листа Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м.Києва КМДА від 09.03.2017 року № 073-2029, Департамент не видавав (не реєстрував) документів, що дають право на виконання підготовчих (будівельних) робіт та засвідчують готовність до експлуатації об`єкта будівництва за адресою: [ADDRESS] (в межах Броварського, Дніпровського, Білодібровного лісництва). Крім того, Департаментом проведено перевірку дотримання вимог законодавства під час виконання [PERSON] будівельних робіт на земельній ділянці на [ADDRESS] . За результатами перевірки Департамент видав замовнику будівництва - [PERSON] обов`язкові до виконання приписи про зупинення підготовчих та будівельних робіт та про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Також, Департаментом вживаються заходи щодо притягнення замовника - [PERSON] до відповідальності, передбаченої КУпАП. На підставі вищевказаних протоколів про адміністративне правопорушення Адміністративною комісією КМДА 27.03.2017 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафів відповідно до постанов № 726 та № 727. Згідно листів Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у м.Києві Державної архітектурно-будівельної інспекції від 23.03.2017 року № 10/26-12/2303/09, Департамент не видавав і не реєстрував документів дозвільного та декларативного характеру, які б надавали право на виконання підготовчих і будівельних робіт та не приймав в експлуатацію об`єкт будівництва по [ADDRESS] . Як вбачається з листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) від 14.08.2017 року № 057023-14171, в базі міського земельного кадастру земельна ділянка в межах Броварського, Білодібровного та Дніпровського лісництв у Деснянському районі м.Києва, код 62:299:0002, площею 97 331,94 кв.м., обліковується за КП «Дарницьке лісопаркове господарство» на підставі технічного звіту про встановлення зовнішніх меж землекористування. Під час обстеження земельної ділянки з виїздом на місце встановлено розміщення та будівництво [PERSON] споруд закладу громадського харчування біля бомбосховища. Земельна ділянка частково огорожена парканом та встановлені дерев`яні стовпчики. Площа земельної ділянки, на якій розміщені будівлі і споруди становить близько 0,6 га. Рішення щодо передачу будь-яким юридичним чи фізичним особам зазначеної земельної ділянки у власність (користування) для будівництва будівель і споруд закладу громадського харчування КМР за подання Департаменту земельних ресурсів не приймала. Інформація щодо державно реєстрації вказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та державної реєстрації речових прав на неї в базі міського земельного кадастру відсутня. Вказані порушення зафіксовано в акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства Департаменту земельних ресурсів № 17-0038-03 від 07.07.2017 року, а також в акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 18-0025-03 від 13.03.2018 року. Також, з матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, а саме: Ѕ частини нежитлової будівлі в літері «А» по [ADDRESS] , загальною площею 193,4 кв. м., посвідчений 17.02.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О. та зареєстрований в реєстрі за № 292. Крім того, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, а саме: Ѕ частини нежитлової будівлі в літері «А» по [ADDRESS] , загальною площею 193,4 кв. м., посвідчений 17.02.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О. та зареєстрований в реєстрі за № 295. В подальшому між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування частини нежитлової будівлі, а саме: Ѕ частини нежитлової будівлі в літері «А» по [ADDRESS] , посвідчений 25.05.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н. О. та зареєстрований в реєстрі за № 4626, а також договір дарування частини нежитлової будівлі, а саме: Ѕ частини нежитлової будівлі в літері «А» по [ADDRESS] , посвідчений 25.05.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 4627. Також, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно було проведено записи про право власності [PERSON] на нежитлову будівлю площею 193,4 кв. м. по [ADDRESS] , номер запису про право власності 16616173, реєстраційний номер об`єкта нерухомості майна 1039093180000; про право власності [PERSON] , вчинений 17.02.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О. за №19068264 про право власності на Ѕ частини нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1039093180000; про право власності [PERSON] , вчиненими 25.05.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О. за №26323117 та №26323179 про право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1039093180000. Позивач просить задовольнити його уточнені вимоги вказуючи на те, що [PERSON] набув право власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості - нежитлову будівлю незаконно, що свідчать про недобросовісність набуття права власності на вказаний об`єкт, а тому він не мав право його відчужувати шляхом укладання відповідних договорів. Суд вважає що вказані доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Стаття 375 ЦК України визначає, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Згідно ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Відповідно до ч.1 ст.116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Частиною 1 ст.12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Як встановлено в судовому засіданні та доведено належними і допустимими доказами, земельна ділянка, на якій розташована спірна будівля, у користування чи власність відповідачу [PERSON] не надавалась, а здійснене ним будівництво є самочинним, проведеним без отримання будь-якої дозвільної документації. Відтак, наведене свідчить про те, що відповідач [PERSON] не міг набути права власності на спірне нерухоме майно та, відповідно, в подальшому здійснювати будь-які дії щодо нього, в тому числі і відчуження на користь інших осіб. Суд звертає увагу на те, що відповідач [PERSON] був достовірно обізнаним про розгляд даної справи в суді, під час судового розгляду у справі приймала участь його представник, однак, ані відзиву, ані будь-яких доказів в спростування вищевказаних обставин стороною відповідача [PERSON] суду не надано, підтверджень законності зведення спірної будівлі та наявності підстав користування спірною земельною ділянкою не надано. Крім того, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У частинах першій та третій статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено правовий висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (постанова Верховного Суду від 25 травня 2020 року у справі № 645/5540/16-ц (провадження № 61-33486св18)). Судом встановлено, що на час укладення спірних договорів купівлі-продажу частин будівлі між [PERSON] та [PERSON] відповідач не міг бути законним власником вказаного у цих правочинах майна, а тому і [PERSON] не могла набути на це майно право власності, як і в подальшому [PERSON] . Конкретний майновий інтерес позивача в оспорюваних договорах полягає в захисті прав територіальної громади м.Києва, у власності якої знаходиться спірна земельна ділянка. Суд погоджується з доводами позивача про те, що право власності на спірне нерухоме майно відповідачами ним набуто неправомірно та на незаконних підставах, чим порушуються права та інтереси держави в особі Київської міської ради, яка в даному випадку позбавлена можливості ефективно та виключно в інтересах територіальної громади міста розпоряджатись землями м.Києва. Закон не обмежує коло осіб, які мають право вимагати визнання недійсним оспорюваного правочину, лише сторонами правочину. Ними можуть бути будь-які заінтересовані особи, права або охоронювані інтереси яких порушені таким правочином. За визнанням недійсним правочинів до суду звертаються не тільки сторони, а й інші особи, на стані яких негативно відбивається цей правочин, або які з інших причин зацікавлені в його недійсності. Позов особи, яка не була учасником правочину, про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише в тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину, і воно може бути відновлене шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі № 716/1471/18 (провадження № 61-16011св19). З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позивач має право на звернення до суду з даними вимогами і даний спосіб захисту прав є ефективним та правильним і має бути застосований. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання [PERSON] таким, що не набув право власності на спірне нерухоме майно, а також про визнання оспорюваних договорів недійсними є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Також, з урахуванням положень ст.376 ЦК України підлягають задоволенню і вимоги про зобов`язання відповідачів повернути Київській міській раді земельну ділянку загальною площею 0,21 га, (код 62:299:0002), яка розташована в межах Броварського, Білодібровського та Дніпровського лісництв у Деснянському районі міста Києва, привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівель, споруд, звільнення земельної ділянки від будівельних матеріалів. Щодо вимог про скасування записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачами, то суд звертає увагу на те, що Верховним Судом неодноразово висловлювалась позиція, що саме скасування такого запису є належним способом захисту прав та інтересів позивача. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.17), від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а). Відтак, оскільки вимоги про скасування записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачами є похідними від попередніх вимог, то вони також підлягають задоволенню і є належним способом захисту прав та інтересів КМР, в інтересах якого діє позивач. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем достатньо обґрунтовано та наведено достатньо доказів на підтвердження його позовних вимог, в зв`язку з чим вони підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача належить стягнути в солідарному порядку судові витрати по сплаті судового збору в сумі 17 295,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved