Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

У вересні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користування майном шляхом виселення. Просив зобов`язати відповідачів не чинити перешкод в користуванні власністю, а саме, квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення відповідачів з вказаної квартири. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . 15 січня 2019 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] в письмовій формі було укладено договір найму житлового приміщення. На підставі вказаного договору найму житлового приміщення, відповідачі платно користуються належною позивачу [PERSON] квартирою з 15 січня 2019 року. Однак, починаючи з червня 2019 року і по день подання цього позову, відповідачі (наймачі) належної [PERSON] квартири припинили виконувати покладений на них обов`язок щодо спати останньому орендної плати за користування найманою квартирою і орендної плати за ці повні три місяці позивачу не внесли. Має місце тривале грубе (істотне) невиконання відповідачами (наймачами) їх зобов`язань за договором найму житлового приміщення по сплаті орендної плати за користування вказаною квартирою. Таким чином, відповідачі порушують право власності позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.11.2019 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від від 27.02.2020, яку занесено до протоколу судового засідання від 27.02.2020, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Заочним рішенням Дарницький районний суд м. Києва від 04.06.2020 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користування майном шляхом виселення-задоволено. У липні 2020 року відповідач [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04.06.2020 у вказаній цивільній справі у порядку передбаченому ст.ст. 284, 285 ЦПК України, в якій просила переглянути вказане рішення із подальшим його скасуванням та призначити справу до розгляду у загальному порядку. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24.02.2021 вказане заочне рішення було скасовано, а справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від від 27.02.2020, яку занесено до протоколу судового засідання від 22.04.2021, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Позивач у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання 03.02.2022 не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені оособисто. У ході розгляду справи проти задоволення позовних вимог заперечували та просили відмовити у їх задоволенні, відзиву на позов не подали. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання також не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило, відзиву на позов не подали. У судове засідання з`явився представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що на підставі рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31907971 від 18 жовтня 2016 року, на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя № 485 та договору відступлення права вимоги № 721 право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] . Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року усунуто перешкоди [PERSON] у користуванні його власністю, шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] та інших мешканців квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення, звільнення квартири від їх речей та майна. Крім того, даним рішенням ухвалено вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Згідно копії постанови державного виконавця відділу Дарницького РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №753/21935/16-ц, яким встановлено, що рішення суду виконано відповідачами у повному обсязі. Отже, судове провадження в межах справи №753/21935/16-ц є завершеним у зв`язку з виконанням рішення суду. 15 січня 2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] , [PERSON] було укладено договір найму житлового приміщення, відповідно до умов якого [PERSON] зобов`язався передати [PERSON] та [PERSON] у тимчасове користування житлове приміщення, а саме: квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 1.3 договору, сторони домовились про те, що передача вказаного житлового приміщення в користування не тягне за собою виникнення у наймачів [PERSON] та [PERSON] права власності на зазначене майно. Згідно п. 2.1., 2.3 договору, сторони встановили, що розмір плати за користування житловим приміщенням складає 8500,00 грн., що становить еквівалент 300,00 доларів США. Всі платежі здійснюються наймачами до 16 числа поточного місяця. Відповідно до п. 4.1 вказаний договір укладався між сторонами на строк з 15.01.2019 по 15.02.2019. Відповідно до п. 1.5 договору, якщо по закінченню строку дії договору жодна із сторін не виказала наміру припинити відносини, регульовані даним договором, договір вважається продовженим на невизначений строк. Також, відповідно до п. 4.2 договору, договір можливо розірвати достроково, зокрема, у разі систематичного невнесення наймачем плати за користування житловим приміщенням. Як пояснень позивача у позовній заяві, починаючи з червня 2019 року відповідачі припинили виконувати покладений на них обов`язок щодо сплати позивачу орендної плати за користування квартирою [ADDRESS] . Разом з тим, відповідачі відмовляються добровільно звільнити вказану квартиру. Таким чином, має місце тривале невиконання відповідачами зобов`язань за договором найму житлового приміщення по сплаті орендної плати за користування вказаною квартирою. Вказані обставини відповідачі не заперечували у ході розгляду справи. Крім того, судом встановлено, що у квітні 2019 року відповідач [PERSON] зверталась до суду з позовною заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олени Володимирівни, [PERSON] про скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Стрельченко О.В., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31907971 від 18.10.2016, яка була фактичним власником та проживала у квартирі [ADDRESS] , проте на підставі оскаржуваного рішення було зареєстровано за [PERSON] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.04.2020 у задоволенні позову [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олени Володимирівни, [PERSON] про скасування рішення - відмовлено. Вказаним рішенням суду встановлено, що [PERSON] як новим кредитором підтверджено невиконання позичальником [PERSON] взятих на себе зобов`язань за договором позики, у зв`язку з чим у нього виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 19 березня 2010 року зі змінами від 24 червня 2011 року, а відтак дії приватного нотаріуса Стрельченко О.В. при зверненні стягнення на предмет іпотеки були правомірними. Постановою Київського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 квітня 2020 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов [PERSON] задоволено. Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 жовтня 2016 року індексний номер 31907971 щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Постановою Верховного Суду від 06.10.2021 за наслідками розгляду касаційної скарги [PERSON] - постанову Київського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року скасовано, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 квітня 2020 року залишено в силі, та змінено його мотивувальну частину щодо відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олени Володимирівни, про скасування рішення приватного нотаріуса, в редакції цієї постанови. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, у справі № 753/7176/19 вирішено питання про законність реєстрації за [PERSON] права власності на квартиру, що є предметом спору у даній справі. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 317 ЦК України зміст права власності складають право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як передбачено ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. (ст. 150 ЖК Української РСР.) Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Як передбачено ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ст. 169 ЖК Української РСР у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до положення ст. 826 ЦК України, у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла. Дострокове розірвання договору може мати місце за згодою сторін, з попередженням другої сторони не менше, ніж за місяць, або на основі, передбачених ст. 825, 826 ЦК України якщо наймачі і спільно проживаючі із ними особи систематично руйнують або псують житлове приміщення, використовують його не за призначенням, а також у випадку систематичного невнесення наймачами плати за користування житловим приміщенням і за передбачені договором комунальні послуги. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України має право володіти, користуватися, розпоряджатися вказаною квартирою на власний розсуд та не може бути обмежений у здійсненні цього права. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідачі продовжують проживати у квартирі позивача без правових підстав, що відповідачами не спростовано. В матеріалах справи немає жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про законність проживання відповідачів у квартирі позивача. Враховуючи те, що відповідачі самовільно зайняли та проживають у квартирі позивача, що порушує його права, то згідно вимог чинного законодавства, повинні виселитися з квартири [ADDRESS] . Як передбачено ст. 9 ЖК Української РСР, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідачів на користь позивача судовий збір у сумі 3073,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved