Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] із заявою про встановлення факту смерті її дядька [PERSON] . Свої вимоги заявниця мотивувала тим, що [INFO] у м. Донецьк помер її дядько [PERSON] . На підтвердження цього факту вона має копію лікарського свідоцтва про смерть № 4468 та копію свідоцтва про смерть № [NUMBER] від 27.08.2021р., які видано установою, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, а тому є недійсними. Встановлення факту смерті її дядька необхідне для отримання спадщини після його смерті, а отже породжує відповідні юридичні наслідки для заявника. При зверненні до Золотоніського міськрайонного відділу ДРАЦС у проведенні державної реєстрації смерті дядька заявника було відмовлено через відсутність належних документів, що підтверджують факт його смерті. Оскільки вирішити вказане питання іншим шляхом неможливо, заявниця звернулася до суду із відповідною заявою. У судове засідання [PERSON] не з`явились, однак остання звернулася до суду із заявою, відповідно до якої вказані вимоги підтримала в повному обсязі, розгляд справи просила проводити за її відсутності. Представник зацікавленої особи Золотоніського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Марсакова О.Б. у судовому засіданні проти задоволення заяви про встановлення факту смерті [PERSON] не заперечувала. Суд, ознайомившись з матеріалами справи, заслухавши пояснення представника заінтересованої особи приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені будь-які факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб. Відповідно до ст. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" "Відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення". Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. За змістом частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до даних паспорту [NUMBER] , виданого Кіровським РВ у м. Донецьку ГУ ДМС України в Донецькій області, [PERSON] народилась [INFO] в м. Донецьк Донецької області. Відповідно до довідки від 20.10.2014 за №7127-9 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] народилася в м. Донецьк та фактично проживає в м. Золотоноша. Як вбачається із свідоцтва про народження (серії [NUMBER] від 01.02.2022р., що видане Золотоніським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)) та свідоцтва про шлюб ( серії [NUMBER] від 23.11.2013р. що видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у місті Донецьку) заявник, дошлюбне прізвище якої [PERSON] , народилась [INFO] , а її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . В подальшому заявник змінила прізвище на [PERSON] в результаті реєстрації шлюбу 23.11.2013 року. Відповідно до даних паспорту [NUMBER] , виданого Кіровським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області, [PERSON] народився [INFO] в с. Ольгополь Чечельницького району Вінницької області, а його місце проживання було зареєстровано Кіровським районним відділом Донецького МУ Управління МВС України в Донецькій області по [ADDRESS] . Як вбачається із свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] від 13.01.1962 року, батьками [PERSON] зазначені [PERSON] та [PERSON] . У свою чергу відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] від 07.08.1957 року, що є батьком заявниці [PERSON] , останній народився [INFO] , а його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Таким чином судом встановлено, що батько заявниці та померлий [PERSON] були братами, а відповідно [PERSON] є племінницею померлого. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або оголошення її померлою. Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть №4468 від 18.08.2021р., що видано Республіканським бюро судово-медичної експертизи ДНР, та свідоцтвом про смерть ( [NUMBER] від 27.08.2021), що видано Кіровським відділом РАГС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції ДНР [PERSON] помер [INFO] , причина смерті: атеросклеротична хвороба серця. Розпорядженням КМУ № 1085-р від 07.11.2014р. затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до якого включено у тому числі і м. Донецьк. Суд бере до уваги, що ч., ч. 2, 3, 4 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України. Тому суд не може прийняти до уваги вказані вище докази по справі як допустимі докази при розгляді даної справи. Однак при вирішенні вказаної справи суд бере до уваги, що Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено обов`язковість прецедентів Європейського суду для національних судів України та впроваджується в українське судочинство практику європейських стандартів прав людини. Згідно із ст.17 вказаного Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Оцінюючи дані вказаного лікарського свідоцтва про смерть, виданого лікарняною установою на тимчасово окупованій території України, суд враховує практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), зокрема висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України. Відповідно до ст. 229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Так матеріали справи містять копію вказаних вище: довідки про смерть №4468 від 18.08.2021 року, копію свідоцтва про смерть ( [NUMBER] від 27.08.2021), які в своєму взаємозв`язку дають підстави прийти до висновку, що факт смерті [PERSON] підтверджений. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до п. 8 ст. 315 ЦПК України суд вправі встановити факт смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції України та законів України. У свою чергу ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав і свобод людини і громадянина. Оскільки [PERSON] не має іншої можливості встановити факт смерті свого дядька, та враховуючи, що від встановлення даного факту залежить виникнення особистих майнових прав заявника, а законом не визначено іншого порядку їх встановлення, а також той факт, що заявник має на меті встановити факт смерті для набуття відповідних спадкових прав, з метою захисту законних прав та інтересів заявника як громадянина України, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що вимоги заявника підлягають задоволенню, оскільки, оцінюючи надані заявником докази в їх сукупності, суд вважає, що факт смерті [PERSON] знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, а судом достовірно встановлено факт його смерті [INFO] м. Донецьку Донецької області. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. На підставі викладеного,

Outcome: approved