Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства „Українська залізниця", в обгрунтування якого зазначила, що вона перебуває у трудових відносинах з відповідачем та 13.12.2021 року відповідачем було вручено їй наказ № 125/ОС про відсторонення її від роботи з підстав відсутності щеплення від распіраторної хвороби СОVID -19, спричиненої короновірусом SARS CoV-2. Посилаючись на те, що зазначене щеплення не визначено Законом України „Про захист населення від інфекційних хвороб" як обов`язкове, та, оскільки ані в посадовій інструкції, ані в будь-якому іншому документі, що підписані між сторонами, такого зобов`язання з боку позивача немає, так само, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення її від роботи з підстав відсутності документів про наявність вказаного щеплення, позивач вважає дії відповідача щодо відсторонення її від роботи незаконними та такими, що не відповідають положенню ст. 46 КЗпП України. У зв`язку з цим, позивач просить суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 125/ОС від 13.12.2021 року про відсторонення її від роботи та поновити її на роботі, а також стягнути з відповідача на її користь середньомісячну заробітну плату за час відсторонення від роботи (вимушеного прогулу) за період з 13.12.2021 року по дату ухвалення судом рішення у справі, судові витрати по сплаті судового збору та на правничу допомогу просить покласти на відповідача. Ухвалою суду від 29.12.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 14.01.2022 року представником відповідача подано відзив на позов, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує та просить у його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що, приймаючи рішення про відсторонення позивача від роботи, відповідач діяв у межах та у спосіб, визначений законодавством України, тому вважає доводи позивача, викладені у позові, необгрунтованими. Крім того, наполягає на тому, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу, згідно з поданими суду матеріалами позову, є неспівмірним зі складністю справи та необґрунтовано завищений. У судовому засіданні позивач позовні підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позові, наполягала на його задоволенні. Пояснила суду, що ознайомлена зі змістом відзиву на позов, поданого відповідачем, вважає доводи відповідача необгрунтованими, з підстав, що викладені у позові, всі аргументи викладені нею у позові, відповідь на відзив подавати не бажає, клопотань не має, просила розглядати справу по суті за відсутності її представника, який до суду не з`явився через зайнятість в іншому судовому засіданні. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність, у задоволенні позову просив відмовити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що Наказом начальника станції Запоріжжя І СП „Запорізька дирекція залізничних перевезень" РФ „Придніпровська залізниця" АТ „Українська залізниця" № 125/ОС від 13.12.2021 року [PERSON] позивача [PERSON] , чергового по залізничній станції Запоріжжя І, було відсторонено від роботи з 13.12.2021 року, з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19 без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти СОVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти СОVID-19, підставою якого зазначено лист-ознайомлення № 1 про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19, ст. 46 КЗпП України, частину 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ, наказ МОЗ « Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року № 2153, Пункт 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236. (а.с. 11). У графі ознайомлення з наказом позивачем зроблено примітку від 13.12.2021 року про незгоду з ним, оскільки зміст повідомлення, на її думку, суперечить Конституції України та чинному законодавству. Статтею 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. До інших випадків, передбачених законодавством належить, зокрема відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Згідно з частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Частинами третьою, четвертою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлено, що у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. У п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу, передбачено відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 (далі - Наказ МОЗ). Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної та гендерно-правової експертиз з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.(п.4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731) Відповідно до постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020 року, керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; Так, згідно з п. 6 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Відповідно до постанови КМУ від 04.03.2015 року № 83, АТ „Українська залізниця" входить до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, отже на його працівників розповсюджується дія наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Матеріалами справи підтверджено та не заперечується позивачем, що позивач у встановленому Законом порядку була повідомлена про те, що вона в силу вищезазначених положень Закону та займаної посади підпадає під перелік осіб, які підлягають обов`язковій вакцинації проти СОVID-19 на період дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби, відсутність якої тягне за собою відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, крім працівників, за наявності відповідної довідки медичного закладу, які мають абсолютні протипоказання до проведення щеплень. За викладених обставин, судом не встановлено ознак неправомірності під час винесення оскаржуваного наказу в діях начальника станції Запоріжжя І СП „Запорізька дирекція залізничних перевезень" РФ „Придніпровська залізниця" АТ „Українська залізниця", який, з урахуванням покладеного обов`язку, згідно з вимогами Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивача від роботи за відсутності відповідного щеплення або наявності довідки медичного закладу щодо абсолютних протипоказань до його проведення. У зв`язку з цим, позовні вимоги про визнання незаконним та скасування Наказу № 125/ОС від 13.12.2021 року є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про поновлення на роботі, суд виходить з наступного. Відсторонення працівника від роботи за своїм змістом означає призупинення трудових правовідносин - тимчасове увільнення працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і, в свою чергу, тимчасове увільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання та відповідно, сплачувати заробітну плату. Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Відсторонення від роботи оформляються наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому мають бути наведені підстава та строки відсторонення. Працівник має ознайомитись з таким наказом негайно під розпис, оскільки йдеться про реалізацію права працівника на працю. Встановлені судом обставини достовірно підтверджують відповідність положенням Закону дій керівника структурного підрозділу Товариства, у якому працює позивач, щодо відсторонення її від роботи за встановлених вище підстав, адже вони випливали із встановленого діючим законодавством обов`язку роботодавця. Враховуючи те, що відсторонення від роботи є призупиненням трудових правовідносин, на період відсторонення робоче місце за працівником зберігається, та не вирішується питання про розірвання трудового договору, позовна вимога про поновлення позивача на роботі є необґрунтованою та суд приходить до висновку про відмову у її задоволенні. Виходячи з положень ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено, що заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, заробітна плата виплачується саме за виконану роботу, а оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується. У зв`язку з цим, враховуючи підстави відсторонення позивача [PERSON] від роботи, викладені у наказі № 125/ОС від 13.12.2021 року, у якому визначено таке відсторонення без збереження заробітної плати за настання обставин за викладених умов, на переконання суду, позовна вимога про стягнення середньомісячної заробітної плати за час відсторонення від роботи є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Поряд з викладеним, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах „Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), „Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та „Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі „Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи, суд залишає за позивачем. Враховуючи відсутність підстав для стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача, судом не перевіряється їх співмірність та інші обставини, визначені ст. 137 ЦПК України.

Outcome: dismissed