Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області про визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на майно, що належало спадкодавцю, до складу якої увійшла Ѕ частина квартири [ADDRESS] . Спадщину після померлого [PERSON] \~прийняла його дружина [PERSON] (позивач у справі). Позивач своє право на спадщину оформила належним чином, 22.06.2010 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, яке позивачем було втрачено через вимушені переїзди, у зв`язку з проведенням ООС на території Донецької області. За результатом звернення [PERSON] до приватного нотаріуса Бахмутського районного нотаріального округа Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) позивачу було відмовлено в посвідченні свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно. Даний факт є перешкодою в реалізації позивачем свого права щодо визнання за ним права власності на спадкове майно. Наведене стало приводом для його звернення до суду за захистом порушеного права шляхом визнання права власності на нерухоме майно у зв`язку з втратою правовстановлюючого документа. Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 13.01.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Позивач надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає. Представник відповідача надав суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до\~ч.3 ст.200 ЦПК України\~за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З урахуванням ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Як встановлено судом, позивач [PERSON] є дружиною [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 30.11.2005 року (а.с.7). Відповідно до витягу про реєстрацію право власності на нерухоме майно №6129394 від 05.01.2005 року квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності (94) від 20.12.2004 року, видане КП «Дзержинськжитлосервіс» на праві приватної власності по Ѕ частині належить [PERSON] та [PERSON] (а.с.10,11) [PERSON] помер [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дзержинського міського управління юстиції Донецької області від 18.12.2009 року за актовим записом №700 (а.с.8). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно, до складу якого увійшла Ѕ частина квартири [ADDRESS] . Спадщину після померлого [PERSON] \~прийняла його дружина [PERSON] (позивач у справі). Позивач своє право на спадщину оформила належним чином, 22.06.2010 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Згідно інформації з КП «Бюро технічної інвентаризації м. Торецька» № 401 від 13.12.2021, квартира [ADDRESS] належить Ѕ частка квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло видане КП «Дзержинськжитлосервіс» згідно розпорядження від 20.12.2004 року №94. Інформація про реєстрацію права власності на вищезазначене нерухоме майно міститься у реєстраційній книзі № 9, стор. 133 під № 196 від 05.01.2005 року. Ѕ частка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, надане Дзержинською державною нотаріальною конторою від 22.06.2010 року за реєстром 1565. Інформація про реєстрацію права власності на вищезазначене нерухоме майно міститься у реєстраційній книзі № 17, стор. 15 під № 196 від 24.06.2010 року (а.с. 9). Конституцією України(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Пунктом 1 ч. 2ст.\~16\~ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою,а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі № 161/12411/17 зазначено, що стаття 392\~ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Оскільки відповідно до статті 328\~ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статті 392 цього Кодексу. Аналіз змісту статті 392\~ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 328\~ЦК України дає підстави для висновку, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на підставі статті 392\~ЦК України у випадку оспорювання чи невизнання її права іншою особою або у разі втрати документа, який засвідчує право власності. При цьому право на звернення з такими вимогами має саме особа, яка уже є власником майна, набувши його раніше на законних підставах. У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) зазначено, що відповідно до статті 392\~ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392\~ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Судом встановлено, що оригінал свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.06.2010 року, зареєстровано в реєстрі №1565, спадкова справа №13-2010, було втрачено, а без правовстановлюючого документу позивач не може користуватися своїм правом володіти та розпоряджатись належним йому майном, а відтак таке порушене право підлягає судовому захисту. \~\~\~\~\~\~Враховуючи вищевикладене, зважаючи, що відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності за позивачем на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , у зв`язку з втратою правовстановлюючого документу слід задовольнити. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем не ставиться питання про стягнення з відповідача на його користь судового збору, сплаченого при зверненні до суду, тому суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Outcome: approved