Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі - Фонд) про стягнення моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, в розмірі 20 000 грн. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на ті обставини, що з 20.05.2003 року по 31.01.2008 року позивач працювала на робочих посадах в ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат», який згодом було перейменовано в АТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат». 14.01.2005 року о 00 год. 45 хв. під час виконання роботи в ПАТ «Часовоярський вогнетривкий комбінат» з позивачем трапився нещасний випадок, а саме: 14.01.2005 року в 00 год. майстер [PERSON] видала завдання на обслуговування електровозом дільниці сортування та складу готової продукції по лафетному путі № 3 [PERSON] та вона приступила до роботи. О 00 год. 45 хв. при слідуванні електровозом по путі № 3 машиніст електровозу [PERSON] побачила порушену садку виробів на верхньому ряду тунельного вагону. Встановивши контролер в нейтральне положення, витягнувши ключ-бирку і не дочекавшись повної зупинки, відчинила двері кабіни електровозу, взявши лівою рукою за решітку вікна та висунувши за межі електровозу, намагалася поправити правою рукою вироби на тунельному вагоні, в результаті чого електровозом, що рухався по інерції, була затиснута між кабіною електровозу та футеровкою тунельного вагону. Внаслідок нещасного випадку отримала виробничу травму, про що 17.01.2005 року роботодавцем був складений акт про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом. Висновком МСЕК в січні 2005 року позивачу встановлено 10% стійкої втрати професійної працездатності. Стверджує, що з отриманням виробничої травми постійно відчуває фізичну біль, у зв`язку з лікуванням, щоб якось відновити свій первісний стан свого здоров`я, на що вона змушена була витрачати немалі кошти, також з отриманою травмою позивач не має можливості вести повноцінне особисте та суспільне життя, частково порушені її відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями та знайомими. Прийшовши працювати до роботодавця здоровим працівником, через незабезпечення умов праці, позивач втратила 10% своєї працездатності. Позивач вважає, що при визначенні суми на відшкодування моральної шкоди має бути враховано той факт, що здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю, та прийняти до уваги, те, що позивач втратила його на виробництві, понесла значні моральні страждання, які носять триваючий характер та просить суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду, завдану трудовим каліцтвом, у сумі 20 000 гр. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26.02.2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24.05.2021 року закрите підготовче провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. До суду від позивача надійшла заява, згідно якої вона просить розглянути справу у її відсутність, наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, надала пояснення на відзив відповідача, вказуючи, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, що співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 06 червня 2019 року у справі № 210/1715/17. 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції станом на жовтень 2001 року) (далі Закон), завданням якого відповідно до абзацу четвертого статті 1 Закону визначалося відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей Фондом соціального страхування від нещасних випадків. За змістом підпункту «е» п.1 ч.1 ст.21 Закону у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові, і внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні зокрема й грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105 повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Позивач вважає, що право на відшкодування моральної шкоди виникає з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Частинами 1, 3 статті 28 Закону у редакції, чинній на час встановлення позивачу висновком МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону, Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Вказує, що Законом України від 28 грудня 2014 року № 77 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 01 січня 2015 року. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України). Вказує, що доводи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про те, що вона звернулася до суду у 2020 році, норми, за якими передбачено відшкодування моральної шкоди, вже не діють, проте це не позбавляє можливості у разі доведення факту заподіяння моральної шкоди від професійного захворювання або трудового каліцтва отримати певні суми на його відшкодування відповідно до положень ЦК України та Кодексу законів про працю України і у даному випадку відшкодувати моральну шкоду у зв`язку з нещасним випадком на виробництві має виключно роботодавець, є безпідставними. Якщо право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату потерпілим професійної працездатності, виникло в особи до набрання чинності Законом України № 717 від 23 лютого 2007 року, тобто до 20 березня 2007 року, така особа має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду незалежно від дати звернення з позовом до суду. Вказане вище співпадає з висновками Великої Палати, викладеними у постанові від 5 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц. Отже, Фонд є належним відповідачем у справі. Щодо розміру моральної шкоди, вказує, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. З урахуванням викладеного, позивач, просить суд відхилити аргументи відповідача та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві, вказуючи, що [PERSON] перебувала на обліку та отримувала щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Артемівську Донецької області у зв`язку з нещасним випадком на виробництві, який трапився 14.01.2005 року під час того, як позивач працювала на АТ "Часівоярський вогнетривкий комбінат". Вважає, ще в Бахмутському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі - Бахмутське міське відділення) з 2005 року перебувала страхова справа на ім`я [PERSON] Згідно довідки МСЕК від 13.06.2005 р. потерпілій встановлена стійка втрата професійної працездатності 10% з повторним оглядом 13.06.2006 року. Згідно довідки МСЕК від 10.07.2006 р. потерпілій встановлена стійка втрата професійної працездатності 10% з повторним оглядом 10.07.2008 року. Згідно довідки МСЕК від 04.08.2008 р. потерпілій встановлена стійка втрата професійної працездатності 10% з повторним оглядом 04.08.2009 року. Потерпілій було профінансовано витрати на лікування. З 04 серпня 2009 року позивачу припинені щомісячні страхові виплати у зв`язку з закінченням терміну довідки МСЕК. Після чого [PERSON] до органу Фонду не зверталась. Звертає увагу суду на те, що в аналізі судової практики у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків, викладеному у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.09.2011 року зазначається, що згідно з інформацією судів Донецької області, якими враховано правову позицію Верховного Суду України, розмір моральної шкоди визначався відповідно до відсотків втрати працездатності, встановлених МСЕК, при 10 % дорівнював 3 000 грн., при 30 % - 9 000 грн., при 80 % - 24 000 грн. Вважає, що при визначенні суми позовних вимог у розмірі 20 000 гр. позивачем не було враховано вимог розумності та справедливості, та розрахунок моральної шкоди, що на думку позивача підлягає стягненню з Управління, не ґрунтується на нормах діючого законодавства. Відповідно до ст. ст. 21, 28 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання України" у редакції, чинній на час встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності, обов`язок по сплаті страхової виплати за моральну шкоду, спричинену внаслідок нещасного випадку на виробництві, покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Але, при цьому мали бути певні обставини, а саме: ступень моральної шкоди та встановлення факту моральної шкоди повинно підтверджуватися висновками медичних установ, адже сама по собі наявність виробничої травми не завжди призводить до моральних страждань. Відповідно до п.3.8 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженим наказом МОЗ України від 22.12.1995 року, при встановленні факту моральної шкоди медико-соціальна експертна комісія враховує як характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, так і залишкову працездатність потерпілого, а висновком та підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу, або лікарсько-консультаційної чи медико-експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. При цьому, такі висновки слід розглядати в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого. Отже, згідно довідок МСЕК, що містяться в особовій справі потерпілого не вбачається, що комісією було встановлено спричинення моральної шкоди [PERSON] . Звертає увагу, що матеріали справи також не містять жодного документу, який би підтверджував, що симптоми позивача, на які він посилається, були відсутні до настання нещасного випадку на виробництві (фізичні, душевні, психічні страждання). Пунктом 27 ст. 77 Закону України від 20.12.2005 року "Про Державний бюджет України на 2006 рік" та п. 22 ст. 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" зупинено дію абзацу 4 ст. 1, підпункту "є" пункт 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону України від 23.09.1999 року № 1105 "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності", якими обов`язок відшкодування моральної шкоди покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Крім того, Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності", що набрав чинності з 30.03.2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105, яка передбачала право потерпілих на відшкодування моральних збитків. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 містяться вимоги щодо з`ясування судом того (у тому числі) - чим підтверджується факт заподіяння моральної шкоди, чи є вина останнього в її заподіянні, а також - з яких міркувань виходив позивач при оцінці спричиненої моральної шкоди. Ці обставини не з`ясовані, тобто відсутні медичні документи, які підтверджують факт заподіяння моральної шкоди, характер та тривалість страждань по травмі не дають підстав для стягнення суми, яка була зазначена. Крім того, у цій цивільній справі відсутні факти не тільки спричинення моральної шкоди, але й також обґрунтування розміру цієї шкоди, відсутні докази зміни образу життя, характеру фізичних та душевних страждань. Конституційний суд України своїм рішенням від 08.10.2008 року зазначив, що до правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди внаслідок каліцтва або професійного захворювання, спричиненого працівникам умовами виробництва застосовуються норми цивільного законодавства України, а саме ст. 1167, 1168 ЦК України. Водночас Конституційний Суд у своєму рішенні застосовує до цих правовідносин і норми ст. 237-1 КЗпП України. Крім того, з урахуванням практики Верховного суду України по розгляду цієї категорії справ (справа № 6-23297с608 від 18.02.2009 року) слід зазначити, що спеціальна норма, а саме положення статей 21, 28, 34 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", якою було передбачено право робітника на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, втратили чинність, тому спірні правовідносини регулюються нормами чинного трудового законодавства. Окрім цього, з 01.01.2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці". Цим законом внесені зміни до законодавчих актів України, а саме ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності) від 23.09.1999 року № 1105 викладено в новій редакції з назвою: Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Відповідно до ч. 7 ст. 36 Закону № 1105 (в редакції від 01.01.2015 року), страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу. Згідно із ч.8 ст. 36 Закону відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та Кодексу законів про працю України. З огляду на зазначену вище норму Закону, законодавець визначився у питанні щодо виду страхових виплат та зазначив, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою незалежно від часу настання страхового випадку, проте, це не позбавляє осіб права на отримання такого відшкодування відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Позивач звернувся до суду у 2021 році, норми за якими передбачено відшкодування моральної шкоди вже не діють, проте це не позбавляє позивача можливості у разі доведення ним факту заподіяння йому моральної шкоди від професійного захворювання або трудового каліцтва отримати певні суми на його відшкодування відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Ст. 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Виключення ж відшкодування моральної шкоди із складу страхових виплат, передбачених ст. 34, 36 Закону у редакції від 01.01.2015 року, виключає і обов`язок, отже і відповідальність Фонду по їх оплаті. У ч. 8 ст. 36 Закону № 1105 (в редакції від 01.01.2015 року) є пряма вказівка на дію даної норми у часі, а саме: незалежно від часу настання страхового випадку, відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, здійснюється відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Вказаними положеннями право громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Вважає, що відшкодовувати моральну шкоду у зв`язку з нещасним випадком на виробництві у даному випадку має виключно роботодавець АТ "Часівоярський вогнетривкий комбінат". Відповідно до положень ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких ч. 2 вказаної статті покладено на власника або уповноважений орган. Згідно ст. 13 Закону України "Про охорону праці" роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно- правових актів, а, також, забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони здоров`я. Згідно абз. 11 ст. 13 Закону України "Про охорону праці" роботодавець здійснює контроль за додержанням працівником технологічних процесів, правил поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, використанням засобів колективного та індивідуального захисту, виконанням робіт відповідно до вимог з охорони праці, та несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (з подальшими змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У зв`язку з викладеним, з метою недопущення нецільового та незаконного використання коштів Фонду соціального страхування України, Управління не може визнати та виплатити [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000 гр. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку на виробництві, оскільки для цього відсутні законні підстави. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Судом установлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Часовоярський вогнетривкий комбінат», з 20.05.2003 року була прийнята на роботу в якості учня машиніста електролафета ділянки випалу вогнетривів цеху № 3 з виробництва вогнетривів, 27.03.2006 року звільнена з посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] (а.с.14-15). Відповідно до трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] перебуває в трудових відносинах з АТ «Часовоярський вогнетривкий комбінат» з 01.11.2017 року, прийнята на роботу комірником другого розряду складу продукції в цех № 3 з виробництва вогнетривів (а.с.18). Пунктом 6 акту про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 № 1 від 17 січня 2005 року констатовано, що 14 січня 2005 року майстер [PERSON] видала завдання на обслуговування електровозом ділянки сортування та складання готової продукції по лафетному шляху № 3 [PERSON] і вона приступила до роботи. В 00 год. 45 хв. при прямуванні електровоза [PERSON] побачила порушену садку виробів на верхньому ряду тунельного вагона. Встановивши контролер в нейтральне положення, витягнувши ключ-бирку і не дочекавшись повної зупинки, [PERSON] відчинила двері кабіни електровозу. Взявшись лівою рукою за грати вікна та висунувшись за межі кабіни електровоза, намагалася поправити правою рукою вироби на тунельному вагоні, в результаті чого електровозом, що рухається за інерцією, була затиснута між кабіною електровоза і футеровкою тунельного вагона (а.с.20-21). Відповідно до виписки з історії хвороби по травматологічному відділенню ЦРЛ м. Бахмут [PERSON] знаходилась на лікуванні з 14.01.2005 року по 22.01.2005 року з діагнозом: закритий перелом горизонтальних гілок лобкових і сідничних кісток з обох боків зі зміщенням, а також знаходилась на лікуванні з 04.03.2005 року по 16.03.2005 року з діагнозом: зрощений двосторонній перелом гілок лонних і сідничних кісток, зі слів хворої, виробнича травма 14.01.2005 року (а.с.23-24). За висновком МСЕК № 075556 від 13.06.2005 року [PERSON] уперше було встановлено 10% стійкої втрати професійної працездатності, з датою переогляду 13.06.2006 року. З 07.08.2006 року по 23.08.2006 року [PERSON] також знаходилась на стаціонарному лікуванні з діагнозом: наслідки травми на виробництві 14.01.2005 року - перелом лонних, сідничних кісток, зрослий поздовжній перелом крижів без зсувів, больовий синдром, що підтверджується історією хвороби № 2043 (а.с.26). 14.09.2006 року [PERSON] звернулась до Фонду від нещасних випадків з заявою про призначення їй страхової виплати у зв`язку з нещасним випадком на виробництві ТОВ «Часовоярський вогнетривкий комбінат». Згідно довідки МСЕК від 10.07.2006 р. серія ДОН-04 № 075665 [PERSON] встановлена стійка втрата професійної працездатності 10% з повторним оглядом 10.07.2008 року. Постановою від 10.07.2006 року Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області [PERSON] було продовжено раніше призначену страхову виплату потерпілому, яка ушкодила здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві, що стався 14.01.2005 року за час роботи на ВАТ «Часовоярський вогнетривкий комбінат», за висновками МСЕК від 13 червня 2005 року серія ДОН-04 № 075556, від 10.07.2006 року серія ДОН-04 № 075665, згідно яких останній була встановлена втрата працездатності 10%, щомісячно. Згідно довідки МСЕК від 04.08.2008 р. серія ДОН-04 № 041172 [PERSON] встановлена стійка втрата професійної працездатності 10% з повторним оглядом 04.08.2009 року. [PERSON] було профінансовано витрати на лікування. З 04 серпня 2009 року [PERSON] припинені щомісячні страхові виплати у зв`язку з закінченням терміну довідки МСЕК. 23.10.2010 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , дружині після укладення шлюбу присвоєне прізвище « [PERSON] », про що зроблено відповідний актовий запис № 65 та підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.19). 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції станом на жовтень 2001 року) (далі - Закон), завданням якого відповідно до абзацу четвертого статті 1 Закону визначалося відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей Фондом соціального страхування від нещасних випадків. За змістом підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівником і внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні зокрема й грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. 01 січня 2006 року набрав чинності Закон України «Про Державний бюджет України на 2006 рік», а 01 січня 2007 року - Закон України «Про державний бюджет України на 2007 рік», якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків. Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» внесені зміни до абз. 4 ст. 1, підп. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, а також виключено ч. 3 ст. 34 Закону № 1105- XIV, скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків. Частинами 4-5 ст.13 Закону передбачено, що нещасний випадок або професійне захворювання, яке сталося внаслідок порушення нормативних актів про охорону праці застрахованим, також є страховим випадком. Порушення правил охорони праці застрахованим, яке спричинило нещасний випадок або професійне захворювання, не звільняє страховика від виконання зобов`язань перед потерпілим. Згідно з п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 21 січня 2004 року № 1-рп/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Таким чином, потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, за рахунок Фонду у разі, якщо стійку втрату працездатності вперше встановлено у період із 01 квітня 2001 року по 31 грудня 2005 року. Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року № 212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди (підпункт «д» пункту 1.1). Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається із частини 2 вказаної статті ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 3 статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до частини 2 статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає. Отже, наявність у МСЕК вказаного обов`язку не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 06 червня 2019 року у справі № 210/1715/17, провадження № 61 10990св18. Частинами 1, 3 статті 28 Закону № 1105-XIV у редакції, чинній на час встановлення позивачу висновком МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону, Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Спори щодо відшкодування шкоди повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17). Як установлено судом, право на відшкодування шкоди у зв`язку з утратою 10% професійної працездатності виникло у позивача з 13.06.2005 року, а тому Фонд є належним відповідачем у справі. З урахуванням викладеного, ураховуючи доведеність наявності шкоди, тяжкість травми та відповідні ускладнення для здоров`я позивача, ступінь втрати професійної працездатності, глибину і тривалість моральних і фізичних страждань позивача, настання негативних змін у її житті після отримання травми, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню на суму 4 000 грн моральної шкоди, які підлягають стягненню з Фонду. Указаний розмір, на переконання суду, буде відповідати характеру та обсягу моральних переживань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та вимогам розумності і справедливості. Щодо доводів відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про те, що пунктом 27 статті 77 Закону України від 20.12.2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «є» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якими обов`язок відшкодування моральної шкоди покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, та про те, що Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 30.03.2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілих на відшкодування моральних збитків, суд зазначає наступне. Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 01 січня 2015 року. Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Проте акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012. Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 210/2144/19, провадження № 61 22257св19. Щодо доводів відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про те, що позивач звернувся до суду у 2021 році, норми, за якими передбачено відшкодування моральної шкоди, вже не діють, проте це не позбавляє позивача можливості у разі доведення ним факту заподіяння йому моральної шкоди від професійного захворювання або трудового каліцтва отримати певні суми на його відшкодування відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України і у даному випадку відшкодувати моральну шкоду у зв`язку з нещасним випадком на виробництві має роботодавець, суд зазначає наступне. Позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої, зокрема, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію (пункт 3 частини першої статті 268 ЦК України). Якщо право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату потерпілим професійної працездатності, виникло в особи до набрання чинності Законом України № 717-V від 23 лютого 2007 року, тобто до 20 березня 2007 року, така особа має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду незалежно від дати звернення з позовом до суду. Вказане вище співпадає з висновками Великої Палати, викладеними у постанові від 5 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц, провадження № 14 463 цс 18. Заперечення Фонду не приймаються судом до уваги і спростовуються вищевикладеним. Зокрема, твердження представника відповідача про те, що позивачем не доведено отримання у результаті трудового каліцтва моральної шкоди, є безпідставними, оскільки моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Крім того суд зауважує, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Тому безпідставним є посилання відповідача на ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування», який набрав чинності з 01 січня 2015 року, оскільки згідно із ч. 3 ст. 5 Цивільного кодексу України і у світлі рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року Закон № 717-V не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Як зазначено у пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Молдавська проти України» (заява № 43464/18), застосований судом закон не повинен містити жодного положення, яке могло б ввести в оману заявника щодо його чинності та релевантності до відповідних правовідносин, а тому обмеження щодо реалізації відповідних прав скаржника було передбачуваним і обґрунтованим. Аналізуючи поняття «якість закону» ЄСПЛ у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» (заява № 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля. Також, ЄСПЛ зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). Крім того, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 цієї статті передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються всі судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 181 гр. 60 коп. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене та

Outcome: partial