Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 50211 дол.США, що дорівнює станом на 08 липня 2021 року 1370725 грн. 15 коп.. В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] 16 березня 2021 року отримав в борг від [PERSON] 50211 дол. США, зі строком повернення 17 квітня 2021 року. Борг особа не повернула, що стало підставою для звернення із позовом до суду. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві та окремо зазначив, що відповідач ухиляється від сплати боргу та жодним чином не реагує на вимоги позивача про необхідність погашення боргу. Представник відповідача заперечував щодо позову, оскільки у [PERSON] відсутні боргові зобов`язання перед позивачем. Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача та представника відповідача суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Так, судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у зв`язку з чим 16 березня 2021 року [PERSON] дав позивачу розписку про зобов`язання повернути борг у розмірі 50211 дол. США. Строк повернення боргу зазначений 16 квітня 2021 року. [PERSON] зобов`язання добровільно не виконано. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Частинами першою та другою статті 1049 ЦК України передбачено, що Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з розписки [PERSON] отримав в борг у [PERSON] 50211 дол. США 16 березня 2021 року. Строк повернення боргу визначено 16 квітня 2021року. Представник відповідача заперечуючи наявність боргових зобов`язань перед [PERSON] зазначав, що між позивачем та відповідачем існують інші відносини, що відповідач виступав лише як посередник, він безпосередньо кошти не отримував, при цьому представником зазначено, що будь-яких доказів на підтвердження цього надати не може. Відзиву на позов стороною відповідача до суду не надано, будь-яких додаткових документів, що спростовують отримання позики відповідачем у позивача до суду не надано. Безпосередньо відповідач в судовому засіданні 27 січня 2022 року не заперечував факт укладання розписки та отримання коштів. Таким чином, позивачем доведено, а представником відповідача не спростовано факт укладання договору позики та наявність у відповідача боргових зобов`язань перед позивачем. Відповідачем отримано в борг грошові кошти в іноземній валюті доларах США у розмірі 50211 дол. США. При цьому відповідно до позиції Верховного Суду викладеній в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц «заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідача грошові кошти за договором позики в розмірі 50211 дол. США, що за курсом НБУ станом на 08 липня 2021 року становить 1370725 грн. 15 коп., що не протиричить викладеній вище позиції Верховного Суду, а тому така вимога є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Документально підтверджені судові витрати позивача складають 11350 грн..

Outcome: approved