Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

У січні 2022 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та зняття його з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що вона є власником домоволодіння [ADDRESS] , на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22.11.2006 року. У вказаному будинку також зареєстрований її син\~ - [PERSON] , який за вказаною вище адресою тривалий час, а саме з 20.03.2014 року, не проживає, у зв`язку з тим, що виїхав на тимчасове місце проживання до Сполучених Штатів Америки, де і мешкає по теперішній час. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування домоволодінням [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку в належному їй будинку. Позивачка до судового засідання не з`явилась надавши заяву з проханням розглядати справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримала. Відповідач до судового засідання не з`явився, на електронну адресу суду надіслав заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі та просив розглядати справу без його участі. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем, суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що позивачці на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22.11.2006 року належить домоволодіння [ADDRESS] (а.с.14). З інформації про кількість зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 06-13.07-0015 від 06.01.2022 року,\~ наданої Управлінням з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: позивачка, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Згідно відповіді на запит № 144-99.02-01789 від 13.01.2022 року, наданої Відділом аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської рада, відповідач по справі [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 08.10.2002 року по теперішній час (а.с.23). У будинку [ADDRESS] фактично проживають позивачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] , що підтверджується актом, складеним комісією КСН «Лучистий» № 5 від 06.01.2022 року (а.с.15). У наданих суду поясненнях свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] не мешкає з березня 2014 року, у зв`язку із виїздом до Сполучених Штатів Америки. Вказані обставини їм відомі, оскільки вони приходяться позивачці сусідками. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, власник будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи визнання відповідачем позову в повному обсязі, а також той факт, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають\~ задоволенню та [PERSON] слід визнати такими, що втратив право користування домоволодінням [ADDRESS] , оскільки знайшов своє підтвердження факт того, що відповідач не мешкає за місцем реєстрації більше семи років. Щодо позовних вимог позивачки про зняття відповідача з реєстраційного обліку, суд вважає, що у їх задоволенні слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, задоволення позовних вимог про визнання відповідача такими, що втратив право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття його з реєстрації місця проживання і не потребують додаткового рішення.

Outcome: partial