Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] 29.01.2021 року звернувся до суду з позовом про визнання заповіту недійсним. У позовній заяві вказано, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, із земельної ділянки для ведення товарного виробництва площею 4,3363 га, кадастровий номер 6323584700:00:001:0683, яка знаходиться на території Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області. Позивач зазначає, що він як спадкоємець першої черги подав заяву про прийняття спадщини у строки визначені ч. 1 ст. 1270 ЦК України. Листом Оржицької ДНК №462/02-14 від 06.06.2018 року позивач був повідомлений про те, що існує заповіт від 14.09.2016 року, згідно якого [PERSON] заповіла вказане майно [PERSON] . Вищевказаний заповіт позивач вважає таким, що не відповідає чинному законодавству та підлягає визнанню недійсним. Позивач стверджує, що оспорюваний заповіт, складений особою, яка не мала на це повноважень. Так, посвідчення вказаного правочину здійснено секретарем виконавчого комітету Воронинцівської сільської ради Скрипник Аллою Володимирівною, однак, позивач вважає, що відповідний орган місцевого самоврядування не приймав рішення про покладення обов`язків по вчиненню нотаріальних дій на [PERSON] . У позовній заяві позивач вказує, що при складанні заповіту [PERSON] були порушені вимоги щодо його форми та посвідчення. Позивач стверджує, що нотаріальна дія була вчинена поза приміщенням органу місцевого самоврядування, однак посвідчувальний напис на документі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій не містить запису про місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія була вчинена поза приміщенням органу місцевого самоврядування. Крім того, як вказує у позовній заяві позивач, при посвідченні заповіту порушені правила територіальності, що суперечать вимогам ст. 13-1 ЗУ «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування. Також позивач стверджує, що підпис у оспорюваному заповіті зроблений не заповідачем. Позивач зазначає, що при посвідченні заповіту була присутня та підписувала вказаний заповіт [PERSON] , особа, на користь якої заповідане майно, однак, у тексті самого заповіту відомості про осіб свідків відсутні. Таким чином, на думку позивача, посадовою особою органу місцевого самоврядування при вчиненні нотаріальних дій розголошено нотаріальну таємницю, зокрема особі, якої стосується заповіт. Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд визнати недійсним заповіт [PERSON] , [INFO] , посвідчений секретарем виконкому Воронинцівської сільської ради Оржицького району Полтавської області Скрипник Аллою Володимирівною 14.09.2016 року, зареєстрований в реєстрі під № 47. Ухвалою суду від 23.02.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] вказав, що за життя [PERSON] , розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примусу, виявила бажання скласти заповітне розпорядження. Щодо посвідчення заповіту особою, яка не мала на це повноважень, відповідач вважає дану позицію позивача абсурдною, бо вона, на його думку, є лише його припущенням та на підтвердження вказаного позивачем не надано жодного доказу. Представник відповідача стверджує, що при посвідченні оспорюваного заповіту секретар Воронинцівської сільської ради Скрипник А.В. чітко дотримувалась процедури посвідчення заповіту, передбаченої Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування. У відповіді на відзив представник позивача вказав, що відповідачем не наведено жодного доказу, який би стосувався предмету спору між сторонами. Ухвалою суду від 05.01.2022 замінено відповідача Воронинцівську сільську раду Оржицького району Полтавської області на правонаступника Новооржицьку селищну раду Лубенського району Полтавської області. Ухвалою суду від 26.08.2021 представнику позивача було відмовлено у призначенні у справі посмертної судово-почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів. Представник позивача просив поставити експерту такі питання: 1) Чи виконаний рукописний текст в другому примірнику оригіналу заповіту від 14.09.2016 року за реєстровим номером 47 (копія якого була подана до нотаріальної контори, який видавався на руки заповідачу та зберігається [PERSON] ) - «Цей заповіт прочитаний мною в голос та підписаний власноруч», а також підпис на ньому «Коноваленко», [PERSON] чи іншою особою? 2) Чи міг бути виконаний рукописний текст в другому примірнику оригіналу заповіту від 14.09.2016 року за реєстровим номером №47 (копія якого була подана до нотаріальної контори, який видавався на руки заповідачу та зберігається [PERSON] ) особою, яка мала вади зору - зрілу катаракту обох очей? 3) Чи виконаний рукописний текст в другому примірнику оригіналу заповіту від 14.09.2016 року за реєстровим номером №47 (копія якого була подана до нотаріальної контори та який видавався на руки заповідачу та зберігається [PERSON] ), - «Цей заповіт прочитаний мною в голос та підписаний власноруч», а також підпис на ньому - « [PERSON] », іншою особою навмисно зміненим почерком? 4) Чи виконано рукописний текст в другому примірнику оригіналу заповіту від 14.09.2016 року за реєстровим номером №47 (копія якого була подана до нотаріальної контори, який видавався на руки заповідачу та зберігається [PERSON] ),- «Цей заповіт прочитаний мною в голос та підписаний власноруч», а також підпис на ньому « [PERSON] », від імені [PERSON] під впливом збиваючих факторів (природних, штучних) або в незвичних умовах (хвороба, напис тексту в документі в напівлежачому чи сидячому стані, сторонньої підтримки кисті руки, яка робила напис тощо)? 5) Чи виконаний рукописний текст в двох примірниках оригіналів заповітів від 14.09.2016 року за реєстровим номером №47 (в першому примірнику, який зберігається в справах виконавчого комітету Воронинцівської сільської ради Оржицького району Полтавської області та в другому примірнику, який видавався на руки заповідачу та зберігається [PERSON] ),- «Цей заповіт прочитаний мною в голос та підписаний власноруч», а також підпис на ньому - « [PERSON] », однією і тією ж особою чи різними особами? 6) Чи виконаний рукописний текст в першому примірнику оригіналу заповіту від 14.09.2016 року за реєстровим номером №47, який зберігається в справах виконавчого комітету Воронинцівської сільської ради Оржицького району, Полтавської області - «Цей заповіт прочитаний мною в голос та підписаний власноруч», та підпис на ньому - « [PERSON] », однією особою чи різними? 7) Чи виконано підпис від імені [PERSON] в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування - Воронинцівської сільської ради Оржицького району, Полтавської області щодо посвідчення заповіту від 14.09.2016 року за реєстровим номером № 47 в графі «Підписи осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії» -«Коноваленко», тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою? 8) В один чи різні періоди часу були виконані рукописний текст в другому примірнику оригіналу заповіту від 14.09.2016р. за реєстровим номером №47 (копія якого була подана до нотаріальної контори, який видавався на руки заповідачу та зберігається [PERSON] ), - «Цей заповіт прочитаний мною в голос та підписаний власноруч» та підпис - «Коноваленко» а також рукописний текст в графах 1-6 реєстру для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування - Воронинцівської сільської ради щодо посвідчення заповіту від 14.09.2016р. за реєстровим номером № 47 та підпис «Коноваленко» в графі «Підписи осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії»? Суд, зважаючи на предмет спору та зміст позовних вимог, на пояснення представника позивача, надані ним в судовому засіданні, прийшов до висновку, що обставини, для з`ясування яких представник позивача просить суд призначити відповідну експертизу, не мають значення для справи, тому немає підстав, передбачених ч. 1 ст. 103 ЦПК України, для призначення вказаної експертизи. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, в своїх поясненнях посилалася на обставини, викладені в позовній заяві та у відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, в своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у відзиві на позов. Представник відповідача Новооржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзиву щодо позову не подав. Від представника третьої особи Оржицької державної нотаріальної контори до суду надійшов лист про розгляд справи без участі представника. За клопотанням сторони позивача в судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , також за правилами допиту свідків був за його клопотанням допитаний позивач [PERSON] . Суд приходить до наступних висновків. [PERSON] померла [INFO] (том 1 а.с. 9 зворот, а.с. 13-14). З Інформаційної довідки зі спадкового реєстру вбачається, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , заведена спадкова справа (том 1 а.с. 168). У заповіті від 14.09.2016 зазначено, що [PERSON] на випадок своєї смерті належну їй земельну ділянку для ведення товарного виробництва площею 4,3363 га, кадастровий номер 6323584700:00:001:0683, яка знаходиться на території Мурафської сільської ради заповіла [PERSON] . Відповідач [PERSON] 10.10.2017 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після [PERSON] (том 1 а.с. 74). Ця заява відповідача зареєстрована держаним нотаріусом Оржицької державної нотаріальної контори. Позивач [PERSON] 15.11.2017 подав заяву про прийняття спадщини, яка залишилася після [PERSON] (том 1 а.с. 75). Ця заява позивача зареєстрована секретарем Воронинцівської сільської ради Оржицького району Полтавської області. Листом від 06.06.2018 року Оржицької державної нотаріальної контори позивача Білаша М.М. було повідомлено про те, що заяву про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим Воронинцівською сільською радою Оржицького району Полтавської області 14.09.2016 року за реєстровим №47, подала [PERSON] . У цьому листі завідувач Оржицької державної нотаріальної контори просив позивача в строк до 15 червня 2018 року з`явитися в нотаріальну контору та повідомити чи являється він спадкоємцем згідно ст. 1241 Цивільного кодексу України. У цьому ж листі зазначено, що якщо до вказаної дати зі сторони позивача не буде вчинено жодних дій, то свідоцтво про право на спадщину за заповітом буде видане [PERSON] (том 1 а.с. 135). У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України). Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. У частини першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 ЦК України. Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням. Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування. Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди до запрошення нотаріуса посвідчити заповіт. Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У справі, яка розглянута судом, позивач заявив вимогу про встановлення недійсності заповіту (при цьому вказав, що підставами недійсності заповіту є те, що заповідач, за твердженням позивача, не підписував спірного заповіту, те, що, на думку позивача, заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, посвідчений не уповноваженою на те особою) без застосування наслідків недійсності правочину, отже обрав неналежний спосіб захисту, а отже позов з цих підстав задоволенню не підлягає. З таких же висновків виходив Верховний Суд у постановах від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 07 квітня 2021 року у справі № 665/103/18 (№ 61-21199св19), від 13 вересня 2021 року у справі № 146/898/20 (провадження № 61-10983св21) про встановлення нікчемності заповіту. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 12.03.2020 року у справі №716/1051/17 (провадження № 61-40992св18), у постанові Верховного Суду від 13.01.2022 року у справі №723/4307/20(провадження № 61-10830св21). Відмовляючи у задоволенні позову, з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, суд не перевіряє доводи сторін у частині висновку щодо недійсності спірного заповіту, не підтверджує і не спростовує його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у своїй постанові від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17. Частиною 2 статті 1257 ЦК України визначено єдину підставу для визнання судом заповіту недійсним. Така позовна вимога може бути задоволена судом лише, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Однак сторона позивача не мотивувала свій позов тим, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, та суду не було надано відповідних доказів. Інші доводи учасників справи, враховуючи предмет спору і встановлені фактичні обставини, не є істотними і такими, що потребують детальних відповідей, у розумінні сталої практики Європейського суд з прав людини щодо застосування пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23). На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed