Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Причорноморського державного регіонального геологічного підприємства про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому, після збільшення розміру позовних вимог, просила стягнути з відповідача на день ухвалення рішення на свою користь ненараховану заробітну плату за січень 2021 року в сумі 5390,53 грн.; невиплачену заробітну плату та відпускні в сумі 21403,29 грн.; вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 25306,57 грн.; середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку при звільненні в сумі 99267,08 грн.; 3 проценти річних в сумі 1783,85 грн. та інфляційні витрати в сумі 5400,64 грн. за затримку виплати та моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Крім того, просила зобов`язати відповідача сплатити ЄСВ на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, нарахований на заробітну плату позивача за 2020 рік помісячно, відповідно нарахуванням заробітної плати. Позов обґрунтований наступними обставинами. 26 січня 2021 рокупозивача було звільнено з посади провідного гідрогеолога Причорноморського державного регіонального геологічного підприємстваза власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Проте, всупереч ст. 116 КЗпП України відповідачем при звільненні [PERSON] не було здійснено розрахунку по заробітній платі, який має проводитись при звільненні. Також відповідачем не виплачена вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку, не нарахована зарплата позивачу у січні 2021 році за 12 робочих днів з 12.01.2021 по 26.01.2021 рік, та не сплачено ЄСВ за 2020 рік, що призвело до зменшення страхового стажу позивача та негативно вплине, на думку позивача, на перерахунок пенсії у жовтні 2021 року. Крім того, відповідачем, без відповідного попередження позивача особисто, було встановлено режим неповної зайнятості із наданням відпустки без збереження заробітної плати, що також призвело до заборгованості відповідача по виплаті заробітної плати за 2020 рік. Обґрунтовуючи моральну шкоду, [PERSON] зазначає, що неправомірними діями відповідача їй завдано фізичних та душевних страждань. Внаслідок затримки заробітної плати позивачем були втрачені нормальні життєві зв`язки, виникла потреба докладати додаткових зусиль для організації свого життя, позивач змушена економити на продуктах харчування, була відсутність можливості придбавати для себе необхідні речі та ліки. Позивач в ході розгляду справи позов підтримала, просила його задовольнити та розглянути справу у її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов із запереченнями проти позову не подав, заяву про розгляд справи у відсутність також не подав. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити частково з наступних підстав. Правовідносини між сторонами виникли внаслідок оплати праці, та регулюються Главами ІІІ та VII КЗпП України. Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що, відповідно до наказу № 03/к Причорноморського державного регіонального геологічного підприємствавід 25 січня 2021 року [PERSON] - провідного гідрогеолога загону гідрогеологічного звільнено за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України в зв`язку із невиконанням підприємством законодавства про працю, умов колективного договору. Бухгалтерії підприємства провести остаточний розрахунок із [PERSON] і виплатити їй відповідно ст. 44 КЗпП України вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку (а. с. 10). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Встановлено, що всупереч вказаним нормам, при звільненні [PERSON] відповідачем не було здійснено розрахунку по заробітній платі, який має проводитись при звільненні, та не виплачено вихідну допомогу на підставі статті 44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку. З матеріалів справи встановлено, що посадовий оклад [PERSON] становив в жовтні та листопаді 2020 року 8260 гривень, в грудні 2020 року 8535 гривень (а. с. 124). Відповідно до інформаційної довідки від 27.09.2021 р. № 02/183 про нарахування, виплату заробітної плати за період січень 2020 р. - січень 2021 р. середній заробіток для нарахування виплат за час затримки фактичного розрахунку [PERSON] становить 392,36 грн. також [PERSON] надана щорічна відпустка з 29.07.2020 року по 26.08.2020 року, нарахована сума відпустки 5905,69 грн., які [PERSON] не виплачувались (а. с. 117). Також, відповідно до вказаної довідки, заробітна плата [PERSON] в період з липня 2020 р. по січень 2021 рік взагалі виплачена не була, а в період з січня по червень 2020 року виплачена в неповному обсязі. Інформаційна довідка містить посилання на наказ підприємства № 50/вир від 28.12.2020 року, яким встановлено режим роботи 1-денний робочий тиждень. При цьому, матеріали справи не містять відомостей щодо повідомлення [PERSON] про затвердження нових або зміну діючих умов оплати праці. Так, відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. За приписами статті 103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. При таких обставинах, вважаючи відсутність відомостей щодо попередження [PERSON] щодо встановлення нового режиму роботи, суд вважає, що заробітна плата позивачу повинна була нараховуватися та виплачуватися відповідно до встановленого посадового окладу. Як вбачається з матеріалів справи, на даний момент відповідач не розрахувався із [PERSON] з наявною заборгованістю, а тому середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 27 січня 2021 року по 27 січня 2022 року становить 99267,08 гривень (392,36 х 253 дні). Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, стягненню з відповідача також підлягають відповідні штрафні санкції в порядку статті 625 ЦК України за прострочення виплати відпускних за період з 24.07.2020 р. по 27.01.2022 р., виплати заробітної плати з липня 2020 р. по січень 2021 р. та вихідної допомоги. [PERSON] до суду надано відповідний розрахунок штрафних санкцій в порядку статті 625 ЦК України, який, на думку суду, розрахований правильно, відповідно до вимог діючого законодавства, тому суд приймає цей розрахунок та вважає за необхідно стягнути з відповідача на користь позивача три проценти річних в розмірі 1783,85 грн. та індекс інфляції в розмірі 5400,64 грн. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз`яснено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, розмір моральної (немайнової) шкоди, суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Суд вважає, що діями відповідача позивачу заподіяна моральна шкода, оскільки остання зазнала душевних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача, а саме, в зв`язку із невиплатою заробітної плати втратила нормальні життєві зв`язки, докладала додаткових зусиль для організації свого життя, вимушена економити на елементарних життєвих потребах - придбанні медичних препаратів для лікування, продуктів харчування та необхідних в побуті речей. При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд керується засадами розумності, виваженості та справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, враховує глибину та ступінь моральних і фізичних страждань позивача, яких вона зазнала внаслідок отриманих травм, та приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000 грн., і цей розмір суд вважає таким, що відповідає глибині і ступеню моральних і фізичних страждань [PERSON] . Що стосується позовних вимог щодо зобов`язання відповідача сплатити ЄСВ на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, нарахований на заробітну плату позивача за 2020 рік, суд вважає ці позовні вимоги законними та обґрунтованими. Відповідно до статті 253 КЗпП України особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Із довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 29.03.2021 року вбачається, що страховий стаж [PERSON] обчислено по 30.09.2019 року (а. с. 79). Вказане підтверджується також даними персоніфікованого обліку в особистому кабінеті на веб порталі електронних послуг Пенсійного фонду України (а. с. 76). Таким чином, відповідачем не виконувався обов`язок щодо сплати страхового внеску за [PERSON] , що є підставою для задоволення позову [PERSON] в цій частині. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір по справі складає 908 гривень. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 гривень підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial