Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

У січні 2020 року представник Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - позивач) звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), у якому просив суд стягнути з останнього на користь позивача непогашену ним частину шкоди, завданої підприємству в сумі 248 634,58 грн.. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.07.2002 року [PERSON] був призначений на посаду помічника машиніста локомотива у локомотивне депо Козятин. 29.06.2004 року [PERSON] була присвоєна кваліфікація машиніста тепловозу. 23.12.2018 року на залізничній станції Фастів сталася аварія. За кермом транспортного засобу, яким скоєна аварія, був машиніст локомотиву [PERSON] , який перед початком руху не виконав пряму вимогу нормативного документа не підключив систему гальм. Виконання вищевказаної вимоги, враховуючи вагу та довжину транспортного засобу, забезпечило б транспортний засіб гальмами, адекватними параметрам цього транспортного засобу. Крім того, [PERSON] на робочому місці під час виконання трудових обов`язків перебував у стані алкогольного сп`яніння. Внаслідок аварії було зруйновано повністю тупикову призму 27-ї колії Фастівського парку залізничної станції Фастів, частково пошкоджено тепловоз ЧМЕЗ №110 та вагони №№59260471, 58863895, 96359401. Відновні роботи тривали з 16.30 год. 23.12.2018 року до 09.05 год. 25.12.2018 року. Своїми недбалими діями [PERSON] заподіяв АТ «Українська залізниця» матеріальної шкоди на загальну суму 272 968,06 грн. 31.12.2018 року [PERSON] сплатив на рахунок Південно-Західної залізниці 24 333,48 грн. в рахунок часткового погашення шкоди, яку він наніс, спричинивши аварію. Наказом начальника Локомотивного депо Козятин від 26.12.2018 року №723 машиніста тепловозу [PERSON] відсторонено від роботи на час проведення службового розслідування транспортної події, а наказом від 08.01.2019 року №6/ОС машиніста тепловозу [PERSON] звільнено за п.7 ст.40 КЗпП України за появу на роботі в нетверезому стані. У подальшому, у зв`язку із відмовою [PERSON] сплатити залишок суми збитків, які він наніс підприємству, в рамках кримінального провадження, зареєстрованого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань під №12018110330000153, залізницею був заявлений цивільний позов. Але в зв`язку з тим, що у справі було ухвалено та проголошено вирок, яким відповідача було визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинувачені за ч. 2 ст. 276 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину, цивільний позов про стягнення шкоди залишено без розгляду. Таким чином, посилаючись на ст.ст. 130, 137 КЗпП України, ст.ст. 22, 1166 ЦК України, позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27.01.2020 року відкрито провадження у справі, ухвалено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 21 травня 2020 року по справі було зупинено провадження до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальному провадженні №12018110330000153, за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 276 КК України (судове провадження № 1-кп/381/313/19, справа № 381/1758/19). Між тим, постановою Київського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року вищезазначену ухвалу Фастівського міськрайонного суду скасовано, а справу направлено для продовження розгляду. Ухвалою суду від 16.09.2020 року поновлено провадження у даній цивільній справі та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 08.11.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відзиву на позовну заяву не надходило. У судове засідання, призначене на 31.01.2022 року, представник позивача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відмову від позову не надходило. У судовому засіданні 14.05.2021 р. підтримував позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання, призначене на 31.01.2022 року не з`явилися, від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю прийняти участь у судовому засіданні. Разом з тим, у судовому засіданні 14.05.2021 р заперечували проти задоволення позовних вимог та просили суд відмовити у їх задоволенні, оскільки стороною позивача не доведено, що саме [PERSON] має відшкодовувати збитки, а також не обґрунтовано їх розмір. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Пунктами 2, 3 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Згідно ч. 5 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи (п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України). Таким чином, беручи до уваги ту обставину, що сторону позивача та відповідача було повідомлено в установленому законом порядку належним чином, їх неявка має ознаки повторності, при цьому, будь-яких доказів поважності причин такої неявки суду не надано. Разом з тим, враховуючи те, що сторони надали свої пояснення щодо предмету спору, а також те, що їх нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору, суд дійшов висновку по можливість розгляду справи за їх відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що з березня 2014 року по 08.01.2019 року [PERSON] працював машиністом тепловозу 2 класу (а.с. 10). Відповідно до Графіку маневрових робіт по ст. Фастів-1 на грудень 2018 року, 23 грудня 2018 року [PERSON] працював у денну зміну (а.с. 25). Наказом заступника директора регіональної філії «Південно-Західна залізниця» від 26 грудня 2018 року з метою розслідування транспортної події, в`їзд в тупикову призму із сходженням тепловоза ЧМЕЗ-110 та трьох вагонів на станції Фастів-І 23.12.2018 створено комісію для розслідування даної аварії (а.с. 26). Із Акту службового розслідування від 28 грудня 2018 року вбачається, що 23.12.2018 року при витягуванні маневрового складу 59 вагонів, вагою 4563 т, тепловоз ЧМЕЗ-110 під керуванням машиніста [PERSON] ТЧ-3 Козятин на витяжній колії №27 Фастівського парку станції Фастів-1 при швидкості руху 9 км/год. стався в`їзд складу в тупикову призму 27-ї витяжної колії Фастівського парку з подальшим сходженням локомотива та порожніх вагонів №59260471, №58863895 та №96359401 всіма колісними парами. Рухомий склад зупинився на відстані 42 м від тупикової призми. Розслідуванням встановлено, що сходження сталося у прямій ділянці колії довжиною 950 метрів, колія ланкова, рейки типу Р-65 шпали залізобетонні. Відхилень у колії для встановленої швидкості руху до 15 км/год. не виявлено. Маневровий склад рухався в режимі тяги на приведеному ухилі 0,6 % в бік тупикової призми, а на ділянці 500м від горба гірки - 2,3 % в бік тупикової призми. В момент зіткнення локомотива із тупиковою призмою при швидкості руху 9 км/год. гальма машиністом не застосовувалися. Локомотив ЧМЕЗ-110 знаходився в технічно справному стані. Гальмівні рукава між локомотивом та першим вагоном машиністом не були з`єднані, скорочене випробування гальм 5-ти головних вагонів поїзду не було проведено, чим порушено вимоги пункту 3.15 ТРА станції Фастів-1. Основною причиною в`їзду в тупикову призму 27-ї колії Фастівського парку станції Фастів-1 та послідуючого сходження з рейок тепловозу ЧМЕЗ-110 та групи вагонів №59260471, №58863895 та №96359401 маневрового складу стало не включення автогальм 5-ти вагонів з голови маневрового складу перед відправленням із 5-ї колії Фастівського парку машиністом тепловозу [PERSON] , втрата пильності та відволікання машиніста тепловозу від управління тепловозом через знаходження його в стані алкогольного сп`яніння, чим порушено вимоги п.п. 1.10, 15.24, 16.40 ПТЕ та Додатку 4 наказу від 10.112003р. №699-Н. Машиністом тепловозу [PERSON] не вживалися заходи щодо своєчасної зупинки маневрового складу під час слідування до тупикової призми витяжної колії №27 Фастівського парку, яка має приведений ухил 0,6 %, чим порушено вимоги п. 16.39 ПТЕ та додатку 4 наказу від 10.11.2003р. №699-Н. Супутніми причинами даної аварії стало: - порушення порядку організації маневрової роботи з боку маневрового диспетчера станції Фастів-1 [PERSON] в частині відсутності контролю за включенням гальм в маневровому складі, чим порушено вимоги п. 3.7, 3.15 ТРА ст. Фастів-1; - систематичне не виконання машиністом-інструктором оборотного депо Фастів-2 ТЧ-3 Козятин та заступником начальника депо ТЧ-3 Козятин посадових обов`язків в частині контролю за дотриманням причетними працівниками вимог розділу 3 ТРА станції Фастів-1 та Місцевої інструкції включення автогальм у маневрових складах на станціях і під`їзних коліях локомотивними бригадами депо Козятин на ст. Фастів-1, ст. Фастів-2, ст. Триліси, що затверджена 31.05.2006р. На підставі вищевикладеного та згідно з «Положенням про класифікацію транспортних подій на залізничному транспорті України», затвердженим наказом МГУ від 03.07.2017 №235, випадок сходження з рейок тепловоза ЧМЕЗ-110 та трьох вагонів №59260471 №58863895, №96359401 маневрового складу на 27 колії Фастівського парку станції Фастів-1 регіональної філії «Південно-Західна залізниця» 23.12.2018 року класифікувати як аварія та віднести за локомотивним депо Козятин регіональної філії «Південно-Західна залізниця». Медичний огляд проведено фельдшером медпункту Фастів [PERSON] 23.12.2018 року о 07 год. 50 хв. (згідно Маршруту машиніста). Згідно Журналу реєстрації перед рейсових та після рейсових медичних оглядів - 23.12.2018 о 08 год. 45 хв., кваліфікаційне посвідчення відсутнє (а.с. 27-31). Відповідно до Висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 23.12.2018 року №180, зробленого лікарем Комунального некомерційного підприємства Фастівської районної ради - Фастівська центральна районна лікарня - [PERSON] , встановлено стан алкогольного сп`яніння [PERSON] в 0,53 %. Вказаний висновок складено о 19 год. 55 хв. у присутності капітана поліції [PERSON] та підписаний особисто [PERSON] , що свідчить про його ознайомлення з результатами огляду (а.с. 38). У відповідності до Протоколу оперативної наради при начальнику локомотивного депо Козятин від 26.12.2018 року, в ході проведення службового розслідування в локомотивному депо Козятин було встановлено: факт втручання машиністів [PERSON] та [PERSON] в роботу приладів у безпеки (швидкостемір), так як має розбіжність в часі на 31хв. між записами часу на швидкостемірній стрічці та часу, операцій згідно регламенту переговорів (відповідність часу реєстрації переговорів та диспетчерського часу підтверджено актом); аналогічна відсутність включення автогальм поїзда №3104 при здійсненні попередньої витяжки на 27-му витяжну колію в 12 год. 30 хв.; запізнення машиніста [PERSON] на роботу явкою 8 год. 00 хв., так як передрейсовий медичний огляд пройшов згідно журналу медпункта вокзала о 8 год. 45 хв. (в маршруті машиніста в 7 год. 50 хв), а розпочав переговори по радіозв`язку з ДСП в 10 год. 47 хв.; неодноразове відволікання машиніста від виконання маневрів, що підтверджується затримками в часі від команди ДСП до дублювання отриманої команди машиністом тривалістю 10-13 сек. Під час службового розслідування в добу 23.12.18р. по ст. Фастів-1 виявлено знаходження машиніста [PERSON] в стані алкогольного сп`яніння. Тому, серед іншого, нарада постановила підготувати клопотання в службу локомотивного господарства про позбавлення прав управління локомотивом та класу кваліфікації машиніста тепловоза [PERSON] , підготувати звернення до первинної профспілкової організації оборотного депо Фастів-ІІ про розірвання трудового договору з машиністом тепловоза [PERSON] згідно п. 7 ст. 40 КЗпП України та провести процедуру звільнення згідно чинного законодавства (а.с. 48-49). Згідно з Довідкою про завдані збитки по випадку аварії з тепловозом ЧМЕ № 110 на 27 витяжній колії ст. Фастів-1 23.12.2018р., вартість відновлення локомотиву ЧМЕЗ №110 становить 2 389,79 грн., вартість відновлення вагонів №№59260471, 58863895, 96359401 складає 21 943,69 грн., витрати на відновлення витяжної колії склали 26 036,66 грн., витрати на відновлювальні роботи склали 165 269,36 грн., витрати на роботу відновного поїзда №3481, роботу освітлювальних установок, робота крана склали 57 328,56 грн., а всього 272 968,06 грн. (а.с. 39). 31.12.2018 року [PERSON] сплатив на рахунок Південно-Західної залізниці 24 333,48 грн. в якості відшкодування збитків (а.с. 60). Наказом начальника Локомотивного депо Козятин від 26.12.2018 року №723 машиніста тепловозу [PERSON] відсторонено від роботи на час проведення службового розслідування транспортної події (а.с. 59). Наказом (розпорядженням) №6/ОС від 08.01.2019 року начальника Локомотивного депо Козятин машиніста тепловозу [PERSON] звільнено за п.7 ст.40 КЗпП України за появу на роботі в нетверезому стані (а.с. 61). Згідно з п. 1.1. Інструкції локомотивній бригаді ЦТ-0106, яка затверджена наказом Укрзалізниці 22 листопада 2004р. № 876/ЦЗ, працівниками локомотивних бригад є особи, які призначені для керування та обслуговування електровозів, тепловозів, паровозів (далі - локомотива), електропоїзда, дизель-поїзда, автомотриси (далі - моторвагонного рухомого складу чи МВРС): машиніст, помічник машиніста, а також особи, що працюють їх дублерами. У своїй роботі локомотивні бригади керуються Правилами технічної експлуатації залізниць України (ПТЕ), Інструкцією з сигналізації на залізницях України, Інструкцією з руху поїздів і маневрової роботи на залізницях України, Інструкцією з експлуатації гальм рухомого складу та Інструкцією про порядок користування АЛС і пристроями контролю пильності машиніста, законодавчими та іншими нормативними актами з безпеки руху та охорони праці, правилами та інструкціями з технічного обслуговування і ремонту локомотивів (МВРС), чинними наказами, вказівками та інструкціями Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниці), управлінь залізниць, дирекцій залізничних перевезень, локомотивних депо, а також вимогами цієї Інструкції (а.с. 12-13). За вимогами вказаної інструкції, працівники локомотивних бригад повинні при веденні поїзда та маневровій роботі виконувати встановлений регламент переговорів між машиністом та помічником машиніста, між локомотивною бригадою та поїзним диспетчером або з черговими по станціях (п. 3.8); при виконанні маневрової роботи проявляти особливу увагу та пильність, виключивши усяку поспішність, виконувати встановлений регламент переговорів по радіозв`язку. Перед початком руху локомотива отримувати необхідний план роботи, дозвіл та інформацію від осіб, які керують маневрами і розпоряджаються маневровою роботою на станції, про готовність маршруту прямування та вільність колії (п. 3.15). При цьому, машиніст локомотива зобов`язаний забезпечувати виконання графіка руху поїздів та завдань на маневрову роботу, не допускаючи спрощень, порушень вимог ПТЕ та інших нормативних актів (3.18.2). Пунктом 15.24 Правил технічної експлуатації залізниць України, затверджених наказом Міністерства транспорту України N 411 від 20.12.96 та пунктом 16.3.8. Інструкції з руху поїздів і маневрової роботи на залізницях України ЦД-0058, затвердженої наказом Укрзалізниці 31 серпня 2005 р. № 507 закріплено, що локомотивна бригада в разі виконання маневрів зобов`язана: точно та вчасно виконувати завдання на маневрову роботу; уважно стежити за сигналами, що подаються, точно та вчасно виконувати сигнали та вказівки про переміщення; уважно стежити за людьми, які знаходяться на коліях, положенням стрілок та розміщенням рухомого складу; забезпечувати безпеку виконання маневрів та збереження рухомого складу (а.с. 14-15). Згідно вимог пункту 3.7 Технічно-розпорядчого акту станції Фастів, забороняється виконання маневрової роботи з витягування складу поїзда на витяжну колію без включення та випробовування гальм маневрового складу. При цьому, машиніст з`єднує гальмівні рукави між локомотивом і першим вагоном (а.с. 21). Відповідно п.5.5.6. «Місцевої інструкції про порядок обслуговування маневрово-вивізних тепловозів одним машиністом і проведення маневрів на станціях Фастів, Устимівка, Кожанка, Триліси, Попільня, Сквирка, Роток, Біла Церква, Сухо ліси, Рокітне, Ольшаниця, Брівки, Чорнорудка, Андрушівка, Миронівна, Богуслав», при витягуванні маневрових составів з приймальновідправних колій на гірку вагою більше 2000 т., з`єднання гальмових рукавів і відкриття кінцевих кранів між локомотивом і першим вагоном проводить машиніст (а.с. 24). Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При зверненні до суду з позовом, позивач, посилаючись на приписи ст.ст. 22, 1166 ЦК України, ст. 130 та п. 4 ч. 1 ст. 134 КЗпП України просив задовольнити дані позовні вимоги. За положеннями статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Передбачені статтею 1166 ЦК України підстави відповідальності особи за завдану майнову шкоду застосовуються в разі перебування сторонами спору в деліктних зобов`язаннях. Оскільки судом було встановлено і підтверджено відповідними доказами наявність трудових відносин, застосуванню підлягають норми КЗпП України. Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі організації встановлені Главою ІХ КЗпП України. Згідно з ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України (п. 1 ст. 134, ст. 135-1 КЗпП України). Згідно із ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу (ст. 138 КУпАП). Також, відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14, судовому розгляду підлягають заяви власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу до працівника про відшкодування шкоди в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток, а також в розмірі, що не перевищує цей заробіток (перевищує, але законом встановлена відповідальність в межах середнього місячного заробітку), якщо відшкодування не може бути проведене за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу шляхом відрахування із заробітної плати (наприклад, у випадку припинення працівником трудових відносин з даним підприємством, у зв`язку з закінченням строку на видання розпорядження про відрахування). Пунктом 4 вказаної Постанови судам роз`яснено, що за правилами ст. 132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Таким чином, за збиток, заподіяний підприємству під час виконання трудових обов`язків, працівники (крім посадових осіб), з вини яких його заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямого дійсного збитку, але не більше ніж їхній середній місячний заробіток. Матеріальну відповідальність понад середній місячний заробіток допускають лише у випадках, визначених у законодавстві (ст. 132 КЗпП). Випадки, у яких працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі збитку, заподіяного з їхньої вини підприємству, перелічено в ст. 134 КЗпП. Зокрема, це можливо, якщо між працівником і підприємством згідно зі ст. 135-1 КЗпП укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Перелік посад і робіт, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність має бути затверджений в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Проте чинною наразі є постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24. Зазначеною постановою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва. Як було встановлено у ході розгляду справи, посада машиніста тепловоза, яку займав [PERSON] , не внесено до Переліку №447/24, між ним та підприємство не було укладено договору про повну матеріальну відповідальність. У той же час, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку коли шкоду завдано працівником, який був у нетверезому стані (п. 4 ч. 1 ст. 134 КЗпП України). Як вбачається з матеріалів справи, вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2019 року, у кримінальному провадженні № 12018110330000153, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.12.2018, [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинувачені за ч. 2 ст. 276 КК України та виправдано його за відсутністю в його діях складу злочину. Цивільний позов АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» про стягнення із [PERSON] шкоди, завданої кримінальним правопорушенням у сумі 272 968,06 грн. залишено без розгляду (судове провадження № 1-кп/381/313/19, справа № 381/1758/19) (а.с. 95-96). Наразі даний вирок оскаржується в апеляційному порядку та станом на час розгляду справи законної сили не набрав. Між тим, як встановлено у ході розгляду справи № 381/432/19, АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» у встановленому законом порядку зафіксував факт перебування [PERSON] в нетверезому стані на робочому місці, а останній не надав доказів на спростування вищевказаних обставин. У вказаній справі рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про скасування наказу (розпорядження) №6/ос від 08.01.2019 про припинення трудового договору, виключення запису № 20 у трудовій книжці від 08.01.2019, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за вимушений прогул, відшкодування моральних збитків. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Отже, рішення по справі № 381/432/19 станом на час розгляду даної справи набрало законної сили, оскільки постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і ця обставина не залежить від факту її оскарження в касаційному порядку. Таким чином, стороною позивача доведено, що підприємству заподіяно шкоду з вини [PERSON] , який перебував у нетверезому стані, що дає підстави для покладення на нього матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної шкоди. Заперечуючи проти позову сторона відповідача неодноразово вказувала, що розмір заподіяних збитків нарахований позивачем є необґрунтованим. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, сторона відповідача не скористалася своїм правом на подання відзиву, на обґрунтування своїх заперечень не надала жодних належних та допустимих доказів помилковості чи неправильності наданого позивачем розрахунку завданої шкоди, в зв`язку з чим суд вважає його достовірним. Оскільки у відповідності до наданих позивачем довідок та калькуляцій загальна сума витрат підприємства у зв`язку з подією, яка сталась 23.12.2018 року з вини [PERSON] становить 272 968,06 грн., а останній лише частково відшкодував шкоду позивачу у сумі 24 333,48 грн., суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідача на користь позивача у судовому порядку непогашеної ним частини шкоди, завданої підприємству, в сумі 248 634,58 грн., у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово вказав на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). У відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 3 729,52 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved