Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін: [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що вона є власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою [ADDRESS] . В даному житловому будинку на даний час зареєстровані вона та її невістка, [PERSON] . Однак, остання тільки формально зареєстрована в належному їй будинку та більше дев`яти років не проживає там. Особистих речей відповідачки у будинку не має, витрат по його утриманню вона не несе, комунальні послуги не оплачує. Її син разом із сім`єю (відповідачкою по справі) 2014 виїхав до США, де і проживає на даний час. Оскільки вона давно втратила зв`язок із сином, невісткою та онуками то не має змоги повідомити відповідачку про те, що їй потрібно, щоб вона самостійно знялась із місця реєстрації. Через те, що відповідачка зареєстрована в належному їй житловому будинку, їй складно оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Також при бажанні в майбутньому відчужити житловий будинок вона не зможе цього зробити через формальну реєстрацію відповідачки. Позивачка та її представниця [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити та ухвалити заочне рішення у справі. Також позивачка зазначила, що з сином та невісткою [PERSON] не спілкується вже тривалий час, оскільки втратила зв`язок з ними. А оскільки вона зараз перебуває в скрутному матеріальному становищі, то формальна реєстрація її невістки перешкоджає їй оформити субсидію. Відповідачка правом на подання відзиву не скористалася. В судове засідання не з`явилася, хоча була повідомлена про день, час та місце розгляду справи шляхом надсилання рекомендованого поштового відправленя. ІІ. Заяви, клопотання сторін та процесуальні дії суду: ухвалою суду від 16.12.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання за участю сторін. 12 січня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, задоволено клопотання позивачки про допит свідка. Відповідачка відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивачки суду не надала. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також те, що відповідачка клопотань про відкладення судового засідання на адресу суду не направляла, в силу положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне здійснити судовий розгляд за відсутності останньої. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що відповідачка, хоча і була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`являлася, причин неявки не повідомила, відзиву на позов не подавала, позивачка не заперечила проти заочного розгляду справи, а тому протокольною формою ухвали від 26.01.2022 суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин: як встановлено з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17544530 від 29.01.2008 (а.с. 9) домоволодіння розташоване за адресою [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . Згідно з витягом №2423 від 26.10.2021 про зареєстрованих у житловому будинку осіб (а.с. 8), за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акта від 25.10.2021 складеного комісією, в складі депутата Вигодської селищної ради, [PERSON] та жителів с. Шевченкове: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7), [PERSON] , 1973 року народження, яка зареєстрована за адресою [ADDRESS] фактично не проживає там вже більше дев`яти років. Допитана в судовому засідання в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] разом з чоловіком (сином позивачки) вже близько десяти років не проживають в будинку позивачки, оскільки, вигравши грін-карту виїхали до США. Свідок [PERSON] зазначив, що невістка та син позивачки виїхали до США. Відповідачка по справі вже більше 9 років не проживає за місцем реєстрації. Вважає, що ухвалення рішення на користь позивачки не перешкоджатиме інтересам відповідачки. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу наявності підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, яке належить позивачці. ІV. Оцінка суду: вивчивши зміст позовної заяви, заслухавши пояснення позивачки, свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Статтею 4 Цивільно процесуального кодексу України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відповідно до вимог ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст. 71, 72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника членами його сім`ї. Права власника будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 64 ЖК України встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Як встановлено в судовому засіданні, позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння розташоване за адресою [ADDRESS] , в якому вона зареєстрована та проживає. Після одруження її сина, у вищевказаному будинку була зареєстрована дружина останнього (невістка позивачки) - відповідачка по даній справі [PERSON] . З описаного вище акта встановлено, що відповідачка за місцем реєстрації не проживає вже більше дев`яти років. Крім цього, вона не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні будинку, особистих речей в ньому не має і взагалі будинком не цікавиться, а формальна її реєстрація створює незручності позивачці в користуванні будинком, зокрема, оформленні субсидії. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Аналіз ст. 71, 72 ЖК України, дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями, за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у житловому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] за місцем реєстрації не проживає без поважних причин більше дев`яти років, не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку, а її реєстрація перешкоджає позивачці у здійсненні права власності, так як вона не може розпорядитися та користуватися на власний розсуд належним їй нерухомим майном тільки через те, що за реєстрацією у належному їй будинку значиться відповідачка. Дана обставина відповідачкою не спростована, доказів поважності не проживання в будинку чи наявності іншої домовленості між нею і власницею не надано. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, а відповідачку визнати такою, що втратив право користування житловим приміщенням [ADDRESS] . V. Розподіл судових витрат: питання судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України, при цьому враховує вимогу позивачки про залишення судових витрат за нею. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 81 ЦПК України, ст.ст. 64, 71, 72, 150 ЖК України, ст.ст. 29, 317, 319, 379, 382, 383, 386, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved