Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом та просить визнати за ним право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що в 2004 році, він заволодів належним [PERSON] житловим будинком [ADDRESS] , яким володіє по даний час. Він разом із своєю сім`єю постійно проживає у вищевказаному будинку, протягом усього часу здійснював поточний та капітальний ремонт, сплачував комунальні платежі, обробляв прилеглу до будинку земельну ділянку. Позивач разом із сім`єю вселився у вказаний житловий будинок, оскільки 17 листопада 2004 року він при свідках сплатив відповідачці [PERSON] 20 000 грн. Вказаний об`єкт нерухомості належав відповідачці на підставі договору дарування, посвідченого 15.09.2001 року нотаріально. Письмових договорів щодо даного будинку сторони не укладали. Ухвалою судді від 21.12.2020 відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Мірошниченко В.М. в судове засідання з`явилися, позовні вимоги підтримали, надали пояснення. Відповідач в судове засідання не з`явилася, свою участь забезпечила через представника, адвоката Грішина Є.О. Проти задоволення позовних вимог заперечила, подала до суду письмові заперечення. В судовому засіданні представник надав пояснення. Представник відповідача - Борщівська сільська рада, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Заяв та клопотань до суду не подали, своїм правом на надання відзиву не скористались. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників та покази свідків, суд вважає позов таким, що не підлягає до задоволення з наступних підстав. Спір щодо визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю регулюється вимогами ст.344 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до п.п.9,11,13,14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У своїй постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. У постанові Верховного Суду від 28.04.2020 року № 552/1354/18, постановленій в справі у подібних правовідносинах суд касаційної інстанції зазначив, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 15.09.2001 року посвідченого приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу за реєстровим № 2951, [PERSON] подарувала, а [PERSON] отримала в дар житловий будинок [ADDRESS] . Зі змісту договору вбачається, що нерухомість яка відчужується за цим договором належить дарувателю на підставі свідоцтва № [NUMBER] про право власності на житловий будинок, виданого 04 серпня 2001 року Борщівським сільським головою, на підставі рішення сільської ради від 27.06.2001 року. Зазначений житловий будинок зареєстрований за дарувателем в Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 31.08.2001 року, записано в реєстрову книгу № 4 за № 941, інвентарна справа №34. Вказаний договір на даний час є дійсним і ніким не скасований. Згідно рішення 10 сесії Борщівської сільської ради № 22 від 21.06.2007 року при оформленні договору дарування від 15.09.2001 року житлового будинку [ADDRESS] , будинок був записаний помилково під № 257. У відповідності до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 033089 [PERSON] належить земельна ділянку площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою [ADDRESS] . З довідки № 24 від 11.05.2004 року виданої на ім`я [PERSON] вбачається, що до актового запису внесено зміни та виправлено по-батькові з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Згідно Акту обстеження проживання та користування будинком та земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] від 16.07.2019 року, поверхневим оглядом зазначеного господарства комісією в складі 3 чоловік було встановлено, що [PERSON] фактично із 2003 року безперервно по даний час проживає у даному будинку. В судовому засіданні позивач [PERSON] , пояснив, що придбав будинок у відповідача [PERSON] . За усною домовленістю вартість продажу становила 2300 доларів США. Однак, фактично передав [PERSON] , грошові кошти в якості авансу в сумі 20 000 грн. Вони разом звернулись до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу будинку, однак у посвідченні договору нотаріус відмовив за відсутності правовстановлюючих документів на будинок. На даний час будь-які документи, що підтверджують факт купівлі-продажу будинку або передавання грошових коштів відсутні, а тому надати їх суду позивач не може. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт проживання позивача у спірному будинку з 2003 року, а також наявність договірних відносин між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] щодо проживання у даному спірному будинку. Згідно листа-повідомлення від 27.05.2019 року направленого представником [PERSON] на адресу [PERSON] який був вручений позивачу 08.07.2019 року, останьому пропонувалось звільнити будинок [ADDRESS] , в 10-денний термін. Таким чином, враховуючи, що спірне майно, згідно нотаріально посвідченого Договору дарування від 15.09.2001 року, має власника, вселення позивача до будинку відбулось на договірних умовах, тобто підставно, що виключає можливість застосування набувальної давності, тому положення ст. 344 ЦК України до спірних відносин застосуванню не підлягають, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed