Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом про зобов`язання [PERSON] сплатити гроші в сумі 30000грн, судові витрати просив стягнути відповідно до закону. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилався на те, що 07.11.2019 в м. Тульчині в його будинку відповідач [PERSON] позичив у позивача 30000грн, які він йому передав в момент написання ним розписки і які він зобов`язувався повернути в повному розмірі 01.03.2020 за місцем проживання позивача. Про отримання в борг коштів в розмірі 30000грн та про зобов`язання їх повернути в певний строк відповідач написав розписку. Однак, після спливу дати повернення боргу відповідач [PERSON] його не повернув. Позивач зазначає, що декілька раз звертався до відповідача з проханням повернути борг, але відповідач відмовляється повертати, мотивуючи відсутністю у нього коштів, не даючи йому ніяких гарантій про повернення боргу, а на даний час почав уникати позивача і навіть не відповідає на телефонні дзвінки. Так як відповідач добровільно борг не повертає, а тому позивач, вимушений звернутися з позовом до суду про стягнення боргу в сумі 30000грн. в примусовому порядку. Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 26.11.2021 провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд по суті на 22.12.2021 із викликом сторін, який відкладено на 07.02.2022 через неявку сторін. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду не заперечив. Відповідач [PERSON] в судові засідання призначені на 22.12.2021 та 07.02.2022 не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином за допомогою: 1)поштових відправлень, які повернулись до суду з відміткою про невручення через відсутність адресата за вказаною адресою та за закінченням терміну зберігання; 2) смс-повідомлень, надісланих на номер мобільного телефону відповідача; 3) розміщення оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада». Про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Відзив на позов не подав. З урахуванням одночасного існування умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, вважає встановленими наступні обставини. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Із оглянутого оригіналу розписки вбачається, що 07.11.2019 у письмовій формі [PERSON] позичив у [PERSON] гроші в сумі 30000грн та зобов`язався повернути борг 01.09.2020 (а.с.45). Оригінал вказаної розписки долучено до матеріалів справи. [PERSON] в порушення умов договору, зазначений борг не повернув. Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своє суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в постановах від 08 червня 2016 року (справа №1103цс), від 12 квітня 2017 року (справа №442/8157/15-ц). Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховною Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№6-50цс16). Крім того, як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014р. за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт утримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. На час розгляду справи судом, відповідачем не надано даних, що свідчать про погашення боргу та про причини несвоєчасного погашення боргу за у добровільному порядку. Разом з тим, оригінал боргової розписки доводить невиконання відповідачем своїх зобов`язань. З огляду на те, що вказана розписка підтверджує боргове зобов`язання відповідача перед позивачем, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, а також враховуючи, що власноруч написана розписка є доказом укладення договору та посвідчує факт передання грошової суми позичальнику, тому вимога позивача щодо стягнення 30 000,00грн за розпискою від 07.11.2019 року підлягає задоволенню. Разом з тим, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід покласти на відповідача.

Outcome: approved