Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 червня 2017 року вона є власницею житлового будинку з відповідними надвірними господарськими будівлями і спорудами, розташованого по [ADDRESS] . В даному будинку зареєстровані [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO]. В жиле приміщення відповідачі вселилися без згоди її дядька - [PERSON] , який помер [INFO] та на момент заселення відповідачів був власником житлового будинку. У добровільному порядку без поважних причин відповідачі залишили спірне житло та у ньому не проживали. Будь-які їхні особисті речі у вищезазначеному житлі відсутні, комунальні послуги ніколи не оплачували. Перешкод для проживання відповідачів в квартирі за вказаною адресою з боку позивачки не вчинялося Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася надавши суду письмову заяву в якій позов підтримує в повному обсязі, просить справу розглядати за її відсутності. Також зазначила, що не заперечує проти винесення заочного рішення. (а.с.45) Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судові засідання не з`являлися, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, але на адресу суду повернувся конверт без вручення з відміткою «за зазначеною адресою не проживає». Також їх неодноразово викликано в судові засідання через оголошення на офіційному веб-сайті суду. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. На підставі ст.ст. 280-282 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд даної справи, про що не заперечував позивач, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 червня 2017 року, [PERSON] , [INFO]., який помер [INFO] заповів [PERSON] , [INFO] (заповіт посвідчено Волошинівською сільською радою 27.01.2016 і зареєстровано у реєстрі за №101) житлового будинку з відповідними надвірними господарськими будівлями і спорудами, розташованого по [ADDRESS] . (а.с.7) Відповідно до Акту обстеження про встановлення місця проживання від 03.01.2018 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] фактично не проживають близько 15 років. (а.с.8). Відповідно до довідки № 222 від 12.10.2021 року Волошинівської сільської ради Баришівського району наданої на адвокатський запит [PERSON] , у вказаному вище будинку зареєстровані 5 членів домогосподарства, а саме: [PERSON] - голова сімї, [PERSON] , [PERSON] - дочка, [PERSON] - син, [PERSON] - дочка. (а.с.9) Судом також встановлено, що будучи зареєстрованим за вказаною адресою розташування домоволодіння, за місцем реєстрації фактично не проживають близько 15 років. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право. Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Положення даної статті кореспондуються із частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України регламентують право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на нежитлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом безспірно встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з відповідними надвірними господарськими будівлями і спорудами, розташованого по [ADDRESS] . Відповідачі у вказаному будинку не проживають більше 15 років, а їх прописка, перешкоджає позивачці вільно володіти та розпоряджатися своєю власністю. За таких фактичних обставин, суд вважає, що заявлений позов є обгрунтованим та підлягає до задоволення, оскільки спосіб судового захисту порушеного права, обраний позивачем, не суперечить законодавству і може бути застосований судом.

Outcome: approved