Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила скасувати заборону як тип обтяження (архівний запис), який міститься у відомостях з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, № 1576106 від 27 грудня 2004 року, внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. на квартиру [ADDRESS] .. В обґрунтування позову зазначено, що позивач як позичальник свої грошові зобов`язання перед кредитором - АКБ «ТАС-КОМЕРЦБАНК» виконала, проте банком не було подано повідомлення про погашення позики та про припинення іпотечного договору, запис про заборону не виключений з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, міститься безпідставно, що перешкоджає у реалізації прав власника нерухомого майна. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 18 серпня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2021 року, надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 25 серпня 2021 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 12 жовтня 2021 року позивач подала до Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду) заяву про заміну сторони відповідача: з неналежного, заявленого при поданні позову, на належних: АКБ «ТАС-комерцбанк» і ПАТ «Омега Банк», а також проводити розгляд справи за її відсутності. 12 жовтня 2021 року ухвалою суду змінено особу відповідача з приватного нотаріуса Каплуна Ю. В. на АКБ «ТАС-КОМЕРЦБАНК» і ПАТ «Омега Банк». Позивач у судове засідання не з`явилася, у матеріалах справи міститься її заява про розгляд справи за її відсутності. Представники відповідачів у судове засідання не з`явилися, заяви з процесуальних питань та по суті позову до суду не надходили. На підставі частини першої ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послалася як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі заочного рішення та задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. ІІІ. Фактичні обставини справи. 30 грудня 2003 року [PERSON] та АКБ «ТАС-КОМЕРЦБАНК» був укладений кредитний договір № 386/Л, виконання якого було забезпечено іпотекою - квартирою [ADDRESS] , яка належить на праві власності позивачу з 03 грудня 1993 року. Відповідно до параграфа 2 договору іпотеки від 30 грудня 2003 року, посвідчений і зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. за № 9090, даним договором забезпечувалося виконання зобов`язань заставодавця по поверненню заставодержателеві суми кредиту, процентів за користування кредитом, пені, штрафу, іншої заборгованості, платежів і санкцій, що передбачені та / або випливають з основного зобов`язання, включаючи як зобов`язання, передбачені кредитним договором, так і будь-якими додатковими угодами про внесення до нього змін, у тому числі щодо розміру кредиту, плати за користування кредитом, пені, штрафу, строку дії кредитного договору, встановлення інших майнових санкцій за невикористання умов згаданого договору /а. с. 9-12/. Згідно з параграфом 3 договору іпотеки, на забезпечення виконання основного зобов`язання заставодавець передав у заставу заставодержателеві належне йому на праві власності нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , має загальну площу 28, 1 кв м і складається з однієї кімнати, житловою площею 15, 8 кв м. Предмет застави належить заставодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 03 грудня 1993 року Відділом приватизації державного житлофонду Печерського району м. Києва, згідно з розпорядженням (наказом) від 03 грудня 1993 року № 5459. У відповідності до пункту 3.2. договору іпотеки, у зв`язку із посвідченням цього договору до його припинення накладається заборона відчуження предмету застави. 27 грудня 2004 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Каплун Ю. В. було вчинено запис № 1576106 про заборону вчинення дій відносно об`єкту іпотеки за договором іпотеки № 9090 від 13 грудня 2003 року. Згідно з рішенням Київської міської ради від 20 грудня 2016 року № 704/1708, відповідно до пункту 41 частини першої статті 26, пункту 1 статті 37, пункту 1 частини першої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про присвоєння юридичним особам та об`єктам міського підпорядкування імен (псевдонімів) фізичних осіб, ювілейних та святкових дат, назв і дат історичних подій», Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», враховуючи протокол засідання комісії з питань найменувань від 25 квітня 2016 року № 5, а також з метою збереження історичного спадку територіальної громади міста Києва, вулиця Кіквідзе перейменована на честь Михайла Бойчука. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а відповідно до приписів ст.ст. 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, зокрема, шляхом звернення з позовом до суду за припиненням дії, яка порушує таке право. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною першою статті 317 ЦК України. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності, як вказано у частині другій статті 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Оскільки кредитні правовідносини сторін є припиненими, внаслідок виконання кредитного договору № 386/Л від 30 грудня 2003 року, то відсутні підстави для подальшого утримання належного позивачеві нерухомого майна під обтяженням, яке було встановлено для забезпечення виконання заставодавцем умов договору. У відповідності до норм частини першої, третьої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, є такими, що ґрунтуються на законних вимогах, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved