Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідачів субсидіарно на його користь 99050 гривень 76 коп. заборгованості по заробітній платі за період з 01 червня 2020 року по 31 вересня 2021 року та 88506 гривень 70 коп. компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він перебуває у трудових відносинах з Комунальною 3-ю стоматологічною поліклінікою м. Львова, де працює на посаді завідувача відділом з 28 лютого 2014 року. Згідно з штатним розписом поліклініки на 2017 рік, щомісячна заробітна плата завідувача відділенням лікаря стоматолога становить 5902 грн. 00 коп. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 жовтня 2018 року стягнуто з Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова на його користь 47216,00 грн. заборгованості по заробітній платі за період з січня 2018 року по серпень 2018 року. Разом з тим, з 01 червня 2020 року по 31 вересня 2021 року Комунальна 3-тя стоматологічна поліклініка м. Львова продовжує не виплачувати йому заробітну плату, а тому просить стягнути з відповідачів індексовану невиплачену заробітну плату за вказаний період в розмірі 99050 гривень 76 коп. Крім цього, за вказаних причин, просить стягнути компенсацію за затримку виплати заробітної плати за цей же період у розмірі 88506 гривень 70 коп. Звертаючись з даними позовними вимогами до відповідачів позивач зазначає, що Комунальна 3-тя стоматологічна поліклініка м. Львова є непідприємницькою комунальною установою, що здійснює свою діяльність на основі грошових коштів та майна, що перебуває в комунальній власності, розпорядником якої є Львівська міська рада, яке закріплене за ним на праві оперативного управління. Крім цього, Комунальна 3-тя стоматологічна поліклініка м. Львова створена на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 18 травня 1978 року та входить до сфери управління Львівської міської ради, а тому вважає, що належними відповідачами у даній справі є Комунальна 3-тя стоматологічна поліклініка м. Львова та Львівська міська рада, яка за відсутності на рахунках поліклініки грошових коштів, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язання Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова. За цих обставин просить позовні вимоги задовольнити повному обсязі. 03 грудня 2021 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова вказана справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовної провадження без виклику сторін, а відповідачам було запропоновано подати до суду заяви із обґрунтованим запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиви на позов по вказаній справі. Відповідачі по справі належним чином повідомлялися судом про розгляд даного провадження у встановленому законом порядку, шляхом направлення поштової кореспонденції суду. Клопотань до суду про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надходило. Згідно з вимогами частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до частини 8 статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідачі у встановлений судом строк не надали до суду відзиви на позовну заяву, а тому суд на підставі частини 8 статті 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи вимоги статей 279, 280 ЦПК України, суд вважав за можливе проводити заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працює на посаді завідувача відділом лікарем-стоматологом-терапевтом 3-ої комунальної стоматологічної поліклініки з 23 жовтня 2000 року, що підтверджується трудовою книжкою. Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі статтею 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття заробітна плата. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 червня 2018 року у справі № 462/579/18 за позовом [PERSON] до Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова про стягнення заробітної плати ухвалено: позов [PERSON] задовольнити; стягнути з Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на користь [PERSON] 29510 грн. заборгованості по заробітній платі за період з серпня по грудень 2017 року. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 жовтня 2018 року у справі № 462/5507/18 за позовом [PERSON] до Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова про стягнення заробітної плати ухвалено: позов [PERSON] задовольнити; стягнути з Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на користь [PERSON] 47216 грн. заборгованості по заробітній платі за період з січня по серпень 2017 року. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 вересня 2019 року у справі № 462/5804/18 за позовом [PERSON] до Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова та Львівської міської ради про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини зарплати у зв`язку з затримкою термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди ухвалено: позов [PERSON] задовольнити частково; стягнути з Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на користь [PERSON] 997113,92 грн.; в іншій частині позову відмовлено. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 жовтня 2020 року у справі № 462/3851/20 за позовом [PERSON] до Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова та Львівської міської ради про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини зарплати у зв`язку з затримкою термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди ухвалено: позов [PERSON] задовольнити частково; стягнути з Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на користь [PERSON] 127480 грн. 03 коп. заборгованості по заробітній платі за період з 01 вересня 2018 року по 31 травня 2020 року та 114932 грн. 24 коп. компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати, а всього - 242412 грн. 27 коп., без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів; стягнути з Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на користь [PERSON] 10000 грн. моральної шкоди; в решті позову відмовити. Зазначені чотири рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалися та набрали законної сили. Відповідно до частини 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, вищевказані чотири рішення суду мають преюдиційний характер при вирішенні даного спору. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 570/60/16-ц зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вищевказаними рішеннями Залізничного районного суду м. Львова було встановлено, що згідно із штатним розписом Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на 2017 рік щомісячна заробітна плата завідувача відділенням лікаря-стоматолога становила 5902 грн., а також те, що у Комунальній 3-ій стоматологічній поліклініці м. Львова не були прийняті та затверджені штатні розписи на 2018 - 2020 роки. Під час розгляду судом даної справи відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів які б свідчили про те, що протягом 2020 - 2021 років позивачу проводилося нарахування та виплата заробітної плати, а також, не надано доказів того, що у Комунальній 3-ій стоматологічній поліклініці м. Львова були прийняті та затверджені штатні розписи на 2020 - 2021 роки. Крім цього, матеріали справи не містять ніяких спростувань твердження позивача, що він продовжує працювати у Комунальній 3-ій стоматологічній поліклініці м. Львова та належним чином виконує свої посадові обов`язки завідувача відділом лікаря-стоматолога-терапевта. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що у будь-якому випадку оплата праці при виконанні працівником місячної (годинної) норми праці (обсягу робіт) не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. При визначенні, чи не є заробітна плата нижчою від мінімальної, до неї не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати. Положеннями частини 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що згідно з штатним розписом на 2017 рік Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова ставка завідувача відділенням лікаря-стоматолога становила 5902 грн., і тому, саме цей розмір був застосований судом при розрахунку заборгованості із заробітної плати у 2020 році. Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» встановлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 6000 гривень, а з 1 грудня - 6500 гривень. Беручи до уваги, що відповідачем не затверджувався штатний розпис на 2021 року суд при розрахунку заборгованості із виплати заробітної плати виходить з розміру мінімальної заробітної плати у відповідні періоди, оскільки у будь-якому випадку оплата праці при виконанні позивачем місячної (годинної) норми праці (обсягу робіт) не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. За таких обставин, суд вважає, що з 01 січня 2021 року розмір посадового окладу позивача на посаді завідувача відділенням лікаря-стоматолога становить 6000 грн. Позивач подав розрахунок, відповідно до якого сума невиплаченої заробітної плати за період з 01 червня 2020 року по 31 вересня 2021 року становить 99050 грн. 76 коп., зазначений розрахунок проведений на підставі вищевказаних розмірів посадового окладу, з урахуванням індексації. Відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що існували законні підстави для того, щоб у період з 01 червня 2020 року по 31 вересня 2021 року не проводити нарахування та виплату позивачеві заробітної плати у встановленому штатним розписом розмірі, який гарантований чинними нормами трудового законодавства. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 01 червня 2020 року по 31 вересня 2021 року у розмірі 99050 грн. 76 коп. є підставною та підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації за невиплачену заробітну плату у зв`язку із порушенням строків її виплати, то суд прийшов до наступних висновків. Згідно із статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтями 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Пунктами 3, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 №159 передбачено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Як вбачається із поданого позивачем розрахунку, компенсація за невиплачену заробітну плату [PERSON] , у зв`язку з порушенням строків її виплати станом на 30 вересня 2021 року становить 88506,70 грн. Вказаний розрахунок відповідачами не оспорюється та не спростовується, а отже приймається судом до уваги як такий. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення компенсації за невиплачену заробітну плату за період з 01 червня 2020 року по 30 вересня 2021 року є підставною та підлягає до задоволення. Що стосується заявлених позовних вимог до Львівської міської ради, то суд зазначає наступне. В рішенні Залізничногорайонного суду м. Львова від 16 жовтня 2020 року у справі № 462/3851/20 встановлені наступні обставини: «Нормами ЦК України передбачено, що територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин - можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. У той же час територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом, а юридичні особи, створені територіальними громадами, у свою чергу, не відповідають за зобов`язаннями відповідно територіальних громад. Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначаються положеннями статті 619 ЦК України. За загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги. Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору. Така відповідальність передбачена, зокрема Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а у подальшому статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства. Основною метою такої субсидіарної відповідальності є притягнення винних осіб у доведенні до банкрутства до додаткової (субсидіарної) відповідальності і стягнення на користь кредиторів непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог. Крім цього, при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише у тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями. При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів. Відтак, аналізуючи зазначені норми права у їх сукупності слід дійти до висновку, що за загальним правилом, у разі недостатності коштів у комунального унітарного комерційного підприємства для відповідальності по своїм зобов`язанням, пов`язаним із господарською діяльністю, орган, до сфери управління якого входить підприємство, не несе повну субсидіарну відповідальність за господарськими зобов`язаннями цього підприємства. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.05.2020 у справі №711/3288/17-ц (провадження №61-25288св18), субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника) - органу місцевого самоврядування. Така відповідальність не може бути покладена на орган місцевого самоврядування у трудових правовідносинах без встановлення того, що сама юридична особа не може виконати свої зобов`язання в межах трудових правовідносинах у процедурі виконання судових рішень або банкрутства. У справі, що переглядається, судом встановлено, що Комунальна 3-тя стоматологічна поліклініка м. Львова є юридичною особою публічного права та наділена усіма правами юридичної особи, у тому числі щодо права здійснення самостійної господарської діяльності. Дані про визнання підприємства банкрутом у справі відсутні. Також судом не встановлено, що саме діями засновника була спричинена неплатоспроможність або банкрутство підприємства. Відповідно до частини 1, частини 2 статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Комунальна 3-тя стоматологічна поліклініка м. Львова з 29.11.2018 знаходиться тільки в стані припинення. Інших відомостей про припинення або реорганізації та ліквідації зазначеного підприємства в реєстрі не має. За цих обставин суд дійшов висновку, що доводи позивача та його представника про те, що Львівська міська рада, як засновник Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова, яке не виплатило позивачу заробітну плату повинно нести субсидіарну відповідальність перед позивачем за рахунок власних коштів, не ґрунтуються на вимогах Закону та є передчасними». Таким чином, обставини того, що Львівська міська рада, як засновник Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова, яке не виплатило позивачу заробітну плату, не повинна нести субсидіарну відповідальність перед позивачем, одержали оцінку суду у рішенні Залізничногорайонного суду м. Львова від 16 жовтня 2020 року у справі № 462/3851/20, а відтак, вказані обставини вже встановлені судом і набули властивості преюдиціальності. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б давали суду прийти до інших висновків при вирішенні даного спору. За таких обставин, позивні вимоги в частині стягнення невиплаченої заробітної плати з Львівської міської ради задоволенню не підлягають. Враховуючи наведене, дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на користь позивача 99050 грн. 76 коп. заборгованості по заробітній платі за період з 01 червня 2020 року по 31 вересня 2021 року та 88506 грн. 70 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів. Крім цього, на підстави вимог статті 141 ЦПК України з Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова в дохід держави слід стягнути 992 гривні 40 коп. судового збору.

Outcome: partial