Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі заяви - пропозиції № СІК-080917002-59 від 08.09.2017 року відповідач [PERSON] приєднався до «Правил банківського обслуговування фізичних осіб в публічному акціонерному товаристві «Акордбанк», що розміщені в мережі Інтернет на офіційному Інтернет - сайті банку www.accordbank.com.ua, (які разом із заявою-пропозицією та Умовами споживчого кредитування складають договір про надання споживчого кредиту, укладений між [PERSON] (позичальником) та ПуАТ «Акордбанк»). Відповідно до п.п. 2.2, 2.3, 2.4, 2.8 умов договору банк видає позичальнику споживчий кредит в розмірі 49 728,00 грн. на строк 12 місяців на загальні споживчі цілі, а саме на власні потреби, не пов`язані з підприємницькою діяльністю, зі сплатою відсотків за користування кредитом за процентною ставкою 20,99 % річних. На виконання умов вищезазначеного договору банк свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу кредит відповідно до умов договору. Однак, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав та допустив виникнення заборгованості за кредитним договором, загальний розмір якої станом на 10.06.2021 року позивачем визначено як 35 530,74 грн., з яких: 25 005,84 грн. - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 4 972,80 грн. - прострочена заборгованість за комісією; 327,33 грн. - прострочена заборгованість за процентами; 5 224,77 грн. - заборгованість за штрафами та пенями. Крім того, зазначає, що [PERSON] на момент укладення кредитного договору перебував у шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON] , а тому є правові підстави залучити [PERSON] солідарним відповідачем, посилаючись на постанову Верховного Суду у справі №205/5882/18 від 07.10.2020 року, в якій зазначено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. Тому позивач просить стягнути солідарно з відповідачів вказану заборгованість та судові витрати в розмірі 2 270 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Представник позивача, адвокат Павленко С.В. 25.01.2022 року електронною поштою надіслав до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить розгляд справи проводити без його участі (а.с.70,71). Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а саме за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем їх проживання, про що свідчать поштові повідомлення про одержання ними судових повісток-викликів, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Причин своїх неявок відповідачі суду не повідомили, не звернулися із заявою про розгляд справи в їхній відсутності та не подали відзив на позов. За таких обставин, з урахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р.). Таким чином, Верховний Суд зазначив, що особа, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду своєї заяви. Отже, оскільки інформація про судові засідання, яка розміщена на веб-порталі «Судова влада України», є відкритою, то суд вважає, що сторони є належним чином повідомлені про судовий розгляд. В зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь в справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (кредитор) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі статтею 1049 вказаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1054 вказаного Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Судом встановлено, що 08.09.2017 року відповідач [PERSON] підписав заяву-пропозицію № СІК-080917002-59 в ПАТ «Акордбанк», в якій ознайомився, погодився та приєднався до Правил банківського обслуговування фізичних осіб в ПАТ "КБ "Акордбанк", що оприлюднені на офіційному сайті Банку www.accordbank.com.ua (а.с.10 на звороті). Відповідно до п.п. 2.2, 2.3, 2.4, 2.8 заяви-пропозиції сума споживчого кредиту визначена в розмірі 49 728,00 грн. на строк 12 місяців на власні потреби, не пов`язані із здійсненням підприємницької діяльності, зі сплатою відсотків за користування кредитом за процентною ставкою 20,99 % річних. 08.09.2021 року [PERSON] підписав заяву-анкету (на отримання споживчого кредиту) № 1-5-329 в ПАТ «КБ «Акордбанк» (а.с.7), паспорт споживчого кредиту (а.с. 8) та графік платежів розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (а.с. 9). Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» (далі Закон - № 1734-VIII), до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Відповідно до паспорта споживчого кредиту встановлено умови кредитування: мета кредиту - на споживчі цілі; сума ліміту - 49 728,00 грн.; строк кредитування 12 місяців; спосіб надання кредиту готівковим (безготівковим) шляхом; мета отримання кредиту - споживчі цілі, не пов`язані з підприємницькою діяльністю; процентна ставка визначена у розмірі 20,99 % річних; тип процентної ставки фіксована; щомісячна комісія 2%; орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом(у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі), грн. - 67 511,66 грн.; реальна річна процентна ставка, відсотків річних - 93,02 %; порядок повернення кредиту; наслідки прострочення виконання чи невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (а.с. 8). Наданий позивачем паспорт споживчого кредиту за формою та змістовним наповненням відповідає вимогам, що передбачені в Законі №1734-VIII, тобто сторони досягли домовленості щодо всіх істотних умови договору позики (кредиту): погодили строк дії, умови повернення кредиту, процентну ставку, відповідальність за порушення виконання зобов`язань, тощо. Позивачем вказано, що відповідач [PERSON] порушив взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 10.06.2021 року становить 35 530,74 грн., з яких: 25 005,84 грн. - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 4 972,80 грн. - прострочена заборгованість за комісією; 327,33 грн. - прострочена заборгованість за процентами; 5 224,77 грн. - заборгованість за штрафами і пенями ( а.с. 6). Доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідач [PERSON] суду не надав, не подав будь-яких доказів на спростування користування ним наданими йому банком кредитними коштами, а також не подав будь-яких доказів на спростування наданого банком розрахунку заборгованості. Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню, оскільки відповідач [PERSON] добровільно не виконує своїх кредитних зобов`язань. Стосовно стягнення суми заборгованості солідарно з відповідача [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ч. 1-3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з вимогами ч.1, 2, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів. Згідно зі ст.ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч.1-3 ст.12, ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З умов кредитного договору від 08.09.2017 року, укладеного між банком та [PERSON] , паспорту споживчого кредиту, заяви-анкети вбачається, що відповідач отримав споживчий кредит на суму 49 728,00 грн. на споживчі цілі, а саме на власні потреби, не пов`язані із здійсненням підприємницької діяльності. Вказаний кредитний договір, а також матеріали справи не містять нотаріально посвідченої згоди [PERSON] , яка була дружиною відповідача [PERSON] на момент укладення договору, як свідчення про те, що вона була ознайомлена з умовами договору. Посилання позивача на висновки Верховного Суду в справі № 205/5882/18 від 07.10.2020 року не заслуговують уваги, оскільки обставини в справах різні. Оцінивши в сукупності надані суду докази, із урахуванням вимог ст. 61, ч. 4 ст. 65 СК України, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що отримані відповідачем [PERSON] грошові кошти за вказаним кредитним договором були використані в інтересах сім`ї, а тому вказаний договір не створює будь-яких обов`язків для другого з подружжя; перебування у шлюбних відносинах на момент укладення кредитного договору не підтверджує факту використання коштів саме в інтересах сім`ї, отже у задоволенні позову в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] слід відмовити. Тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом також встановлено, що позивачем за звернення до суду з даною позовною заявою сплачено судовий збір в розмірі 2 270 грн., що стверджується платіжним дорученням від 09.07.2021 року (а.с. 5). Дані судові витрати підлягають присудженню з відповідача на користь позивача в зв`язку із задоволенням позовних вимог. На підставі ст.ст. 509, 525, 526, 530, 610, 625, 629, 1048, 1049, 1054 ЦК України та,

Outcome: partial