Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

У вересні 2016 року позивач публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив у рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості в розмірі 659 750,74 грн за кредитним договором № 11304182000 та в розмірі 181 865,18 доларів США за кредитним договором № 11303359000 звернути стягнення на предмет іпотеки: будинок [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0,1046 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , які на праві власності належать [PERSON] , встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, що встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності. Свої вимоги ПАТ «УкрСиббанк» мотивував тим, що 03 березня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] уклали договір про надання споживчого кредиту № 11304182000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 631 000 грн на споживчі потреби. Також 03 березня 2008 року сторони уклали кредитний договір №11303359000, за умовами якого банк надав [PERSON] як суб`єкту підприємницької діяльності кредит у розмірі 150 000,00 доларів США. З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитними договорами сторони уклали договір іпотеки № 78012/6066, за яким [PERSON] передав банку в іпотеку будинок [ADDRESS] та земельну ділянку за цією ж адресою. Позивач посилався на те, що заборгованість за кредитними договорами вже стягнута в судовому порядку, зокрема, рішенням Святошинського районного суду міста Києва, ухваленим 28 квітня 2014 року, стягнуто солідарно з [PERSON] та ТОВ «Авто-Лайн» на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11304182000 від 03 березня 2008 року в розмірі 312 451,10 грн, а рішенням Господарського суду міста Києва від 07 квітня 2014 року стягнуто солідарно з ФОП [PERSON] та ТОВ «Авто-Лайн» на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11303359000 у розмірі 87 524,44 доларів США як заборгованість за кредитом, 33 047,69 доларів США заборгованості за процентами, 55,19 доларів США пені за кредитом та 26,24 доларів США пені за процентами. Однак, що [PERSON] рішення судів не виконав та заборгованість не погасив. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 грудня 2016 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2019 року, позов задоволено: в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором № 11304182000 у розмірі 659 750 грн та за кредитним договором № 11303359000 у розмірі 181 865,18 доларів США та 3 768,14 грн, що станом на 22 серпня 2016 року еквівалентно 4 594 358,19 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 78012/6066, а саме будинок [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0,1046 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку за цією ж адресою, які належать [PERSON] . Встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, що встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності під час вчинення виконавчих дій (а.с. 41-48 том 2). Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 грудня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2019 року скасовано, постановлено справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 103-107 том 2). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.05.2021 року справу прийнято до провадження судді, призначено підготовче судове засідання (а.с. 110 том 2). В підготовчому судовому засіданні суд постановив прийняти заяву АТ УкрСиббанк» про збільшення позовних вимог, в якій представник позивача просить стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11304182000 від 03.03.2008 року у розмірі 779 929,95 грн, з яких: 245 744,69 грн - заборгованість за кредитом, 46 033,51 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом (ст. 1048 ЦК України), 488 151,75 грн - заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін (за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно ст. 625 ЦК України), а за договором про надання споживчого кредиту №11303359000 від 03.03.2008 року по кредиту та процентам у розмірі 309 404,41 доларів США, що станом на 04.10.2021 року за курсом НБУ становить 8 233 251,35 грн), з яких 57 524,44 доларів США - заборгованість за кредитом, 14 625,21 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом (ст. 1048 України), 207 254,76 доларів США - заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін (за прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до ст. 625 ЦК України). 22.11.2021 року представник відповідача через канцелярію суду подав заяву про застосування строків позовної давності та відмову у задоволенні позову (а.с. 193-194 том 2). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.11.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (а.с. 200 том 1) В судове засідання представник позивача не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справу у їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти вимог позову заперечив, зазначив, що позивач пропустив строки звернення до суду за захистом свого порушеного права та просив застосувати до вимог позову строки позовної давності. Заслухавши представника відповідача, дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 03 березня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] як суб`єкт підприємницької діяльності уклали кредитний договір № 11303359000, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 150 000,00 доларів США з терміном повернення до 03 березня 2015 року та процентною ставкою 13,90 % річних (а.с.16-24 том 1). Того ж дня сторони уклали договір про надання споживчого кредиту № 11304182000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 631 000 грн на споживчі потреби з терміном повернення до 03 березня 2015 року та процентною ставкою 13,90 % річних (а.с. 29-35). З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитними договорами сторони уклали договір іпотеки № 78012/6066, за яким [PERSON] передав банку в іпотеку будинок [ADDRESS] та земельну ділянку за цією ж адресою(а.с.44-45 том 1). 23 вересня 2013 року та 04 жовтня 2013 року ПАТ «УкрСиббанк» за вих. № 30-11/29400 та № 30-11/35451 відповідно направило на адресу відповідача вимоги про усунення порушень зобов`язань за кредитними договорами (а.с.57, 58 том 1). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 квітня 2014 року в справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , ТОВ «Авто-Лайн» стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 11304182000 від 03 березня 2008 року в розмірі 312 451,10 грн (а.с.46-48 том 1). Рішенням Господарського суду міста Києва від 07 квітня 2014 року в справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ФОП [PERSON] , ТОВ «Авто-Лайн» стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 11303359000 від 03 березня 2008 року в розмірі 87 524,44 доларів США (заборгованість за кредитом), 33 047,69 доларів США (заборгованість за процентами), 55,19 доларів США пені за кредитом та 26,24 доларів США пені за процентами (49-55 том 1). Відомостей про виконання боржником рішень судів матеріали справи не містять. Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 року, скасовуючи рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 грудня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2019 року і передаючи справу на новий розгляд зазначив, що суди не перевірили правильність здійсненого банком розрахунку заборгованості [PERSON] , в межах якої позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, з урахуванням установленого в кредитних договорах строку кредитування та звернення банку до суду з позовом про стягнення заборгованості на підставі статті 1050 ЦК України. Аналіз матеріалів справи свідчить, що в суді першої інстанції, заперечуючи проти задоволення позову, [PERSON] вказував на пропуск позивачем позовної давності з огляду на те, що про порушення виконання відповідачем кредитних зобов`язань банк дізнався у 2011-2012 роках. Встановивши обґрунтованість позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції не надав правової оцінки заяві [PERSON] про застосування наслідків спливу позовної давності та не навів мотивів її відхилення (а.с. 103-107 том 2). Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «припис абзацу 2 частини першої ЦК України; нормативно-правовий акт № 435-IV від 16.01.2003 про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». Відповідач заперечує пред`явлений розмір заборгованості, оскільки позивач продовжує нараховувати відсотки після ухвалення рішення Святошинського районного суду м.Києва від 28.04.2014 року про стягнення заборгованості. Судом перевірено наданий банком розрахунок заборгованості [PERSON] та встановлено, що на момент звернення банку до суду з цим позовом відповідач має непогашену заборгованість за кредитними договорами, що є підставою для звернення банку з цим позовом. Однак, представник позивача [PERSON] подав заяву про застосування строків позовної давності, в якій вказує на пропуск позивачем позовної давності з огляду на те, що рішення Святошинського районного суду м.Києва від 28.04.2014 року, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідач не виконує зобов`язання за кредитними договорами з вересня 2012 року, зобов`язання відповідача за кредитним договором №11303359000 не виконуються з серпня 2011 року, а тому з цього часу у позивача виникло право на звернення стягнення на заставлене майно (а.с. 193-194 том 2). З матеріалів справи вбачається, що позивач з позовом про звернення стягнення звернувся до суду 02.09.2016 року (а.с. 1 том 1). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року в справі № 372/1036/15-ц (провадження 14-252цс18) зроблено висновок, що «виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. За таких обставин, застосування наслідків спливу строку позовної давності можливе за умови наявності порушеного права позивача, тобто обґрунтованості позовних вимог». У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21) зазначено, що слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується. Тлумачення статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчиненням позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не переривається позовна давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 256 ЦК України). Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Відтак, слід задовольнити клопотання відповідача та застосувати позовну давність до вимог про звернення позову, а тому суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Отже, починаючи з 2011 року банк мав право звернутися з вимогою до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте позов до [PERSON] пред`явлено банком у вересні 2016 року. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин. Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 13 травня 2021 року у справі №363/3583/15-ц (провадження № 61-784св21). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача, в розмірі, сплаченому при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed