Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

11 жовтня 2021 року [PERSON] звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, яким просить розірвати шлюб між нею та [PERSON] , що зареєстровано 19 грудня 2011 року Виконавчим комітетом Рогозівської сільської ради Бориспільського району Київської області, актовий запис № 8, оскільки шлюбні стосунки між ними фактично припинило, а погляди на життя є настільки протилежними, що перешкоджають гармонійно існувати, як подружжя. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з мамою, а тому позивач просить також суд визначити його місце проживання разом з нею за адресою : [ADDRESS] та стягнути на її користь на утримання сина з відповідача аліменти в розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини щомісячно, починаючи стягнення з дати звернення до суду з даним позовом і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 09 листопада 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Крім того, цією ж ухвалою суду до участі у справі залучено в якості третьої особи без самостійних вимог Службу у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для їх вчинення. Відповідач своїм процесуальним правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався. Представник третьої особи подав до суду висновок органу опіки та піклування щодо роз`яснення спору про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] .. Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явились, про причини неявки не повідомили. Разом з тим, позивач та представник третьої особи подали до суду заяви, якими позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, а розгляд справи просили здійснити у їх відсутність. В зв`язку з тим, що сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року (серія А, №303А, п.2958), згідно якого Суд повторює, що згідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 19 грудня 2011 року [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) реєстрували шлюб у Виконавчому комітеті Рогозівської сільської ради Бориспільського району Київської області, про що складено актовий запис за № 8. Наведене підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від цього шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Наведене підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 17 січня 2013 року Виконавчим комітетом Кіровської сільської ради Бориспільського району Київської області. Відповідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. При розгляді справ про розірвання шлюбу суд має встановлювати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, можливість збереження шлюбу в подальшому. Згідно ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Однак сторони не скористались наведеним правом та не виявили бажання на примирення, відповідного змісту заяв до суду не подали. Статтею 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Зі змісту позовної заяви, вбачається, що спільне життя у сторін не склалося, подружніх та сімейних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. З цих підстав подальше існування сім`ї неможливе. Враховуючи викладене, суд вважає встановленим, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, у зв`язку з чим укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати на підставі ст. 112 СК України, а позов в цій частині задовольнити. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини слід зазначити наступне. За змістом ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 ст. 161 СК України передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз`яснено у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за № 11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Відповідно ст. 9 Конвенції про права дитини (яка набула чинності для України з 27 вересня 1991 року), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 18 Конвенції про права дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Судом встановлено, що позивач зареєстрована та проживає за адресою : [ADDRESS] . Разом з нею проживає син [PERSON] , [INFO] . Відповідач зареєстрований за адресою : [ADDRESS] . Згідно характеристики № 94 виданої 04 жовтня 2021 року ПрАТ «ПМК-508» [PERSON] з 2016 року прийнята на роботу у вказаному товаристві на посаду інженера з охорони праці та протягом всього часу виконання посадових обов`язків характеризується позитивно, як дисциплінований та відповідальний працівник. Позивач має стабільний, офіційний та достатній заробіток. Наведене підтверджується довідкою № 71 виданої 07 жовтня 2021 року ПрАТ «ПМК-508». [PERSON] , згідно довідки серії ІІА № 2277598 виданої Міністерством внутрішніх справ України, станом на 25 вересня 2021 року до кримінальної відповідальності не притягувалась. На обліку у нарколога чи психіатра не перебуває, що підтверджується довідками з нарколо- гічного та психіатричного кабінету від 16 вересня 2021 року. 08 грудня 2021 року комісією у складі фахівця із соціальної роботи центру соціальної підтримки та сімей служби у справах дітей та сім`ї, головного спеціаліста відділу прийому громадян управління соціального захисту населення складено акт обстеження житлово- побутових умов позивача, згідно якого син [PERSON] проживає разом з мамою та сестрою. Порушень санітарно - гігієнічних норм проживання родини при перевірці не виявлено. Для малолітнього [PERSON] відведена окрема кімната, яка облаштована усім необхідним для навчання, розвитку та відпочинку. Також за періоди з 30 листопада по 01 грудня 2021 року, 02 грудня по 02 грудня 2021 року складено Акти оцінки потреб сім`ї та висновки оцінки потреб сім`ї, якими з`ясовано, що [PERSON] проживає разом з мамою [PERSON] .. З батьком дитина має теплі, довірливі стосунки. [PERSON] приймає активну участь у вихованні та забезпеченні сина всім необхідним, ставиться відповідально до батьківських обов`язків. Згідно наданих 02 грудня 2021 року письмових пояснень на ім`я начальника Служби у справах дітей та сім`ї [PERSON] не заперечує щодо визначення місця проживання сина [PERSON] разом з мамою [PERSON] . З огляду на вищевикладені обставини встановлено, що відповідач характеризується як дбайливий та відповідальний батько, має належні умови проживання, матеріально забезпечений. Водночас і мати дитини, [PERSON] , також характеризується з позитивної сторони з приводу виконання своїх батьківських обов`язків, працює та може матеріально забезпечувати свою дитину, що підтверджується матеріалами справи. Житлові умови обох з батьків є належними для проживання дитини. На даний час син [PERSON] проживає із матір`ю. У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При розгляді даної справи судом не встановлено, а відповідачем не доведено існування будь-яких інших виняткових обставин, які б зумовили необхідність розлучення малолітньої дитини з її матір`ю. Отже, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до обох батьків, вік дитини, а також беручи до уваги згоду відповідача щодо проживання спільної дитини разом з позивачем, зважаючи на те, що проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме її інтересам, суд приходить висновку, що позов щодо визначення місця проживання [PERSON] разом з [PERSON] підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина, слід зазначити наступне. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем склалися сімейні правовідносини щодо утримання дитини, які врегульовані Сімейним кодексом України. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено ст. 180 СК України. На підставі ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 4) інші обставини, що мають істотне значення, і розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Статтею 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що дитина проживає разом з мамою та перебуває на її утриманні. Відповідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню починаючи з 11 жовтня 2021 року. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Відповідно роз`яснень, наведених у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач інших неповнолітніх, малолітніх дітей та непрацездатних осіб на утриманні немає, стан здоров`я та матеріальне становище дозволяють батьку дитини виконувати обов`язок щодо сплати аліментів на утримання сина. Доказів протилежного суду сторонами не надано. Враховуючи те, що дитина проживає з матір`ю, вартість продуктів харчування, інших речей першої необхідності, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, враховуючи стан здоров`я, матеріальне становище платника аліментів, суд приходить висновку про необхідність призначення аліментів на утримання дитини відповідно ст. 181 СК України з визначенням його у частці в розмірі ј від всіх видів доходу (заробітку) відповідача щомісячно. Інших обставин, які мали б істотне значення для визначення розміру аліментів на утримання дитини судом не встановлено, про них також не повідомлено позивачем та відповідачем. Згідно ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В положеннях статті 51 Конституції України зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Обов`язок батьків по утриманню своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення ними повноліття і являє собою як моральний, так і правовий обов`язок батьків. За змістом ст. 179 Сімейного Кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом даної статті обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Суд звертає увагу на те, що сам факт народження дитини покладає на батьків обов`язки, зокрема, щодо її утримання. У батьків немає і не може бути більшої цінності за дитину, а тому її утримання має домінувати над усіма іншими витратами. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. В ч. 2, 6 ст. 141 ЦПК України вказано, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відтак, з відповідача на користь держави Україна слід стягнути судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп. за позовну вимогу [PERSON] щодо стягнення аліментів на утримання спільного сина. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] за вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини сплатила судовий збір в розмірі 1816 грн. 00 грн. (908,00 + 908,00). Наведене підтверджується квитанціями за № 40 та 41 від 11 вересня 2021 року, які на підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача. Враховуючи наведене вище та

Outcome: approved