Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

14 березня 2019 року позивач звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом (а.с. 2-4), який згодом неодноразово уточнював (а.с. 42-43, а.с. 65-66), остаточно просив суд: - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; - скасувати запис права власності № 17785935 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером № 1104077412116 по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Свої вимоги мотивує наступним. Він з 03 червня 1995 року по 21 липня 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . У період шлюбу, під час спільного проживання з [PERSON] , ними було придбано квартиру [ADDRESS] та укладено договір купівлі-продажу, у якому покупцем було зазначено його колишню дружину - [PERSON] . Після розірвання шлюбу він продовжував проживати у вищевказаній квартирі та випадково дізнався, що [PERSON] без його згоди здійснює продаж вказаної квартири. Так, 02 грудня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі - продажу квартири, посвідчений Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новіковим І.М. за реєстровим № 1101. Також 29 грудня 2016 року між [PERSON] та відповідачем по цій справі, [PERSON] було укладено Договір купівлі - продажу квартири, посвідчений Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новіковим І.М. за реєстровим № 1166, відповідно до якого [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON] . Не погоджуючись з законністю даних договорів купівлі-продажу та вважаючи, що він має право на 1/2 частину вказаної квартири як частину у спільній сумісній власності подружжя з [PERSON] він звернувся з відповідним позовом до суду. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року його позовні вимоги були задоволені частково, визнано за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири від 02 грудня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1101. Звернувшись до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про скасування запису про право власності запису про скасування державної реєстрації права власності спірної квартири отримав рішення про відмову у скасуванні від 24 жовтня 2018 року, оскільки право власності на цю квартиру зареєстровано за [PERSON] , яке виникло на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2016 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , а тому скасування державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості неможливо. Посилаючись на норми ст. 388 ЦК України вважає, що має право витребувати належну йому 1/2 частину квартири [ADDRESS] у відповідача [PERSON] , оскільки він не вчиняв зі свого боку жодних дій щодо розпорядження цією квартирою, тобто вона вибула з його володіння поза його волею. Відповідач не бажає спілкуватися з ним з цього приводу, тому він змушений звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 15 квітня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та по справі призначено підготовче судове засідання. Відповідачам був наданий строк 15 днів з дня отримання ними такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву (а.с.18-19). Ухвалою суду від 16 травня 2019 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на спірну квартиру (а.с. 25-27). Ухвалою суду від 07.06.2021 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 119-120). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти задоволення позову заперечували та просили відмовити в повному обсязі. Від представника Нікопольської міської ради, О.О. Мкртчян на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі та прийняти рішення згідно вимог діючого законодавства (а.с. 68). Приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новіков І.М. у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі (а.с.133). [PERSON] у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі (а.с.134). Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 5 ЦПК України,здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та [PERSON] наявний майновий спір щодо витребування майна з чужого незаконного володіння. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; - визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири від 02 грудня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1101. Вказаною постановою встановлено, що [PERSON] з 03 червня 1995 року по 21 липня 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Спірне майно, квартира [ADDRESS] , придбано у період шлюбу [PERSON] та [PERSON] є сумісною власністю подружжя, а тому є підстави для поділу цієї квартири між сторонами в рівних частках із визнанням за кожним права власності на 1/2 частину квартири. Також постановою апеляційного суду Дніпропетровської області встановлено, що 02 грудня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі - продажу квартири, посвідчений Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новіковим І.М. за реєстровим № 110, та 29 грудня 2016 року між [PERSON] [PERSON] було укладено Договір купівлі - продажу квартири, посвідчений Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новіковим І.М. за реєстровим № 1166, відповідно до якого [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON] . Тобто, [PERSON] розпорядилася спільним майном - квартирою [ADDRESS] без згоди [PERSON] , продавши її [PERSON] , що суперечить вимогам ст.ст. 369,657 ЦК України та ст. 65 СК України, що дало підстави визнати вчинений правочин купівлі-продажу недійсним у зв`язку з недодержанням в момент його вчинення продавцем вимог, встановлених ч. 1 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звернувшись до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про скасування запису про право власності запису про скасування державної реєстрації права власності спірної квартири позивач отримав рішення про відмову у скасуванні від 24 жовтня 2018 року, оскільки право власності на цю квартиру зареєстровано за [PERSON] , яке виникло на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2016 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , а тому скасування державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості неможливо (а.с. 11). Імперативними приписами ст. 41 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Виходячи з положень зазначених статей право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. Відповідно до положень ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з ст. 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно з положеннями ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за положеннями зазначених норм права, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, котра є останнім набувачем майна та котра набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма ч.1 ст.216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред?явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст.387 та 388 ЦК України. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст.388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають установити всі юридичні факти, визначені ст.ст.387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Зазначені правові позиції висловлені у Постановах ВСУ №6-136цс12, №6-327цс15, №6-140цс14. Аналогічна правова позиція також викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду України від 30 травня 2018 року по справі № 368/1158/16-ц. Пунктом 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника Таким чином, оскільки правочин на підставі якого первісно відбулося незаконне відчуження квартири на користь [PERSON] поза волею позивача вже визнаний недійсним за Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.09.2018 року, то оскільки достатнім і належним способом захисту є саме витребовування такого майна від добросовісних набувачів на користь позивача, як дійсного власника. Судом встановлено, що на даний час нерухоме майно позивача [PERSON] , а саме квартира [ADDRESS] , вибуло із володіння позивача поза його волею, а тому таке майно може бути витребувано у останнього набувача за відплатним договором, тобто у [PERSON] . При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити, що відповідач [PERSON] не позбавлений права на отримання компенсації на підставі ст. 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, згідно частин 7, 8 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved