Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини [PERSON] до відповідачів про встановлення порядку користування житлом, що знаходиться у спільній частковій власності. Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 04.11.1999 року їй, відповідачам та покійній [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду від 11.07.2005 року між сторонами у справі, як співвласниками було встановлено порядок користування вказаною квартирою. Зокрема, відповідачам у справі було виділено у користування кімнату площею 11,7 кв.м та кімнату площею 11.7 кв.м з балконом, а їй та покійній бабусі [PERSON] кімнати площею 9,2 кв.м та 17,6 кв.м. Водночас, кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню, вбудовану шафу було залишено у спільному користуванні. Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.11.2018 року було встановлено, що кожному із співвласників належить по ј частці у вказаній квартирі. Вказує, що одна із співвласників квартири [PERSON] померла [INFO] і після її смерті спадщину прийняли троє її дітей, а саме: відповідач [PERSON] та треті особи - [PERSON] і [PERSON] , проте на даний час жоден з них не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. Зазначає, що їй, як співвласнику ј частин у квартирі, припадає 19.97 кв.м загальної площі та 12,5 кв.м. житлової площі і на даний час вона разом з малолітньою дочкою займає кімнати площею 17,6 кв.м та 9,2 кв.м. Вважає, що після смерті [PERSON] порядок користування спірною квартирою підлягає зміні, а саме, кімната площею 17.6 кв.м має бути залишена у її користуванні, а кімната площею 9,2 кв.м. має перейти у спільне користування співвласників житла. Також вказує, що відповідачі більше 10 років в м. Луцьку не проживають, будь-якої участі у сплаті комунальних не приймають, з нею проживає малолітня дочка, а спадкова доля частки в квартирі третіх осіб та відповідача [PERSON] становить всього по 4,16 кв.м. житлової площі кожному, що є несуттєвим та не може впливати на запропонований нею порядок користування квартирою. У зв`язку з чим, просила постановити рішення, яким встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , який належить сторонам на праві спільної часткової власності, а саме: у її користування виділити кімнату площею 17.6 кв.; у користування відповідачів дві кімнати площею по 11,7 кв.м.; кімнату площею 9,2 кв.м., коридор, кухню, ванну кімнату, вбиральню залишити у спільному користуванні. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у заяві та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала суду клопотання про слухання справи у її відсутності, просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] також подав заяву про слухання справи у його відсутності. Просив у задоволенні позову відмовити. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце слухання справи був повідомлений судом належним чином. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом з`ясовано, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 04.11.1999 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 4). Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду від 11.07.2005 року встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] та [PERSON] і [PERSON] було виділено у користування кімнату площею 11,7 кв.м та кімнату площею 11.7 кв.м з балконом; [PERSON] і [PERSON] кімнати площею 9,2 кв.м та 17,6 кв.м. Кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню, вбудовану шафу було залишено у спільному користуванні (а.с. 7-8). Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.11.2018 року було встановлено, що кожному із співвласників належить по ј частці у вказаній квартирі (а.с. 9-10). Також з`ясовано, що [PERSON] померла [INFO] , що стверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 16). Як вбачається із матеріалів спадкової справи №79/2019 року до майна померлої [INFO] [PERSON] , спадщину після смерті останньої прийняли [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] шляхом подання нотаріусу відповідних заяв (а.с. ). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Винятки із загального правила можуть встановлюватись законом, зокрема статтею 361 ЦК України щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності). Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника майна, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для надання захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом існування перешкод у користуванні власником своїм майном. При цьому не має значення, ким саме створюється порушення права та з яких підстав. Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилалася на те, що відповідачі на даний час не проживають у спірній квартирі, не сплачують комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, доказами у справі на підтвердження наявності перешкод у користуванні майном, що належить особі на праві власності, зокрема у його вселенні до спірного житлового приміщення можуть бути: акти про не допуск до належного особі на праві власності майна, звернення до правоохоронних органів, пояснення осіб, які можуть підтвердити ті чи інші обставини, які мають значення для вирішення справи, показання свідків тощо. При цьому, суд враховує наявність рішення суду, яке набрало законної сили та не скасоване, яким вже встановлено порядок користування квартирою. Водночас, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги стосовно запропонованого варіанту порядку користування квартирою порушуватиме права усіх співвласників, які повинні відповідати за даним позовом, проте вони усі до участі у справі як співвідповідачі не притягнуті. Крім цього, запропонований порядок не відповідатиме розміру їх часток і відповідно не забезпечуватиме їх житловою площею згідно норма чинного законодавства. Отже, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed