Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

У грудні 2021 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 17 жовтня 2010 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження вчинено запис №1332. 15 листопада 2018 року рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці шлюб між нею та відповідачем [PERSON] розірвано. За час перебування у шлюбі у них із відповідачем народилася донька - [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. При цьому, між нею та відповідачем не досягнуто домовленості щодо добровільної сплати відповідачем аліментів на утримання їх дитини. Також вказувала, що відповідач [PERSON] офіційно не працевлаштований та має нерегулярний дохід. Крім того, вважає, що відповідач зобов`язаний брати участь в утриманні доньки - [PERSON] , [INFO] . Крім того, звертала увагу суду на той факт, що непрацездатних батьків у нього на утриманні немає. Однак, будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає. Посилаючись на вказане, а також на те, що у добровільному порядку їй не вдалося вирішити питання щодо утримання їхньої доньки, просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн., щомісячно, починаючи з моменту подання позову до досягнення дитиною повноліття. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, у поданому позові просила розгляд справи проводити без її участі та на підставі документів, що наявні в матеріалах справи. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, просив стягувати з нього аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1500 грн. Також вказав про те, що на даний час він не працює та постійного заробітку не має. При цьому, вказав що увесь час сплачував позивачці аліменти на утримання дитини в розмірі 1500 грн. щомісячно, що підтверджується відповідними копіями квитанцій, а також завжди забезпечував дитину усім необхідним, купляв речі, продукти харчування тощо та весь час спілкується із дочкою та вони підтримують теплі родинні відносини. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, ч.1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3 вказано, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, судом встановлено, що 17 жовтня 2010 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження вчинено запис №1332. 15 листопада 2018 року на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці шлюб між сторонами розірвано. У період шлюбу, а саме [INFO] у сторін народилася донька - [PERSON] . Батьками дитини вказані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). На даний час дитина проживає разом із позивачкою, що підтверджується відповідними доказами, наявними у матеріалах справи, а також не оспорюється відповідачем. При цьому, звертаючись до суду із відповідним позовом, позивачка вказувала, що усі витрати по утриманню дитини вона несе самостійно й відповідно просила вирішити питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 3 000 грн., а також вказувала , що домовленості щодо добровільної сплати аліментів між сторонами не досягнуто. Разом з тим, як встановлено судом та підтверджується наданими відповідачем доказами, останній щомісячно сплачує на утримання дочки шляхом перерахування коштів на картку позивачки кошти на утримання дитини в розмірі 1500 грн., а тому доводи позивача в частині ухилення відповідача від свого обов`язку утримувати дочку не відповідають дійсності та спростовуються наданими відповідачем копіями квитанцій. Однак, як вказував в ході розгляду справи відповідач, позивачка зверталася до нього в усному порядку щодо збільшення розміру аліментів до 3 000 грн., однак домовленості між ними досягнуто не було. Так, положеннями ст.51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім того, ч. 8 ст.7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 2 ст.141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини ( крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу). Згідно з ч. 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. При цьому, ст.182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, за змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід ураховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При цьому, ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частини другої статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Крім того, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Ураховуючи вищевказані положення закону та встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог в частині наявності правових підстав для стягнення аліментів, оскільки відповідач як батько зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. При цьому, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню на користь позивача на утримання дитини, суд ураховуючи положення ст. 182 СК України, виходить з наступного. Зокрема, як встановлено у судовому засіданні, відповідач [PERSON] є працездатного віку й відповідно ним не надано доказів щодо його незадовільного стану здоров`я, а також доказів перебування на його утриманні непрацездатних батьків, а також наявності будь-яких кредитних чи інших зобов`язань. Таким чином, ураховуючи вищевказане, суд визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, а також зважаючи на те, що позивачем не надано будь-яких доказів щодо її матеріального становища, зважаючи на рівність обов`язків обох батьків утримувати дитину, суд приймаючи до уваги інтереси дитини, яка має право на достатній рівень матеріального забезпечення, приходить до висновку, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а тому вважає, що запропонований відповідачем розмір аліментів для сплати в сумі 1500 грн. є недостатнім для утримання дитини, яка проживає разом із позивачкою. При цьому, оцінюючи матеріальне становище відповідача та його спроможність сплачувати аліменти на утримання дитини у більшому розмірі, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що він ніде не працює, та жодних доходів не отримує, оскільки відповідачем не надано відповідних належних та допустимих доказів на спростування вказаного, як й не надано доказів щодо неможливості сплати аліментів через тяжкий матеріальний стан. До таких висновків суд приходить оцінюючи та співставляючи безпосередньо надані суду пояснення відповідача, в яких він частково визнає позов та висловлює згоду на сплату аліментів на утримання дитини у розмірі 1500 грн., а також не заперечує свого обов`язку щодо необхідності забезпечувати свою дитину, оскільки сплачуючи аліменти на утримання дитини в такому розмірі, цих коштів недостатньо для проживання, харчування, та утримання дитини. Таким чином, при визначенні розміру аліментів відповідно до ст. 182 СК України суд, ураховуючи вищевказане, приходить до висновку, що відповідач спроможний платити аліменти на утримання дитини саме в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. За таких обставин, позов [PERSON] про стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню. За правилами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн.

Outcome: partial