Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

14.12.2017 представник позивача звернувся із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Г.О., в якому просив суд: -визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений 25.05.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстрований в реєстрі за № 500; - витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] є громадянином Російської Федерації, який постійно проживає на території Російської Федерації у місті Санкт-Петербург. Вказував, що 26 жовтня 2011 року внаслідок інвестування в будівництво квартири у місті Києві [PERSON] отримав Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , серії [NUMBER] , видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 17.10.2011 за № 1213-С/КІ. Посилається, що згідно витягу про державну реєстрацію прав від 16.11.2011 за № 32064126 Свідоцтво про право власності було зареєстроване у Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за реєстраційним № 35168254 та 20 вересня 2011 року Київським міським БТІ було виготовлено технічний паспорт на квартиру відповідно до якого, інвентаризаційна вартість квартири складає 2251 628 грн. Стверджує, що оскільки [PERSON] постійно проживає за межами території України, тому для догляду та контролю за квартирою він залишив від неї ключ своєму товаришу [PERSON] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , з метою періодичного відвідування та її огляду. У листопаді 2017 року, під час чергового візиту [PERSON] до квартири, консьєрж йому повідомила, що остання продана та після оглядання квартири [PERSON] помітив в ній сторонній предмет - будівельний візок, після чого направився до ЖЕКу, в якому теж підтвердили, що у квартири дійсно новий власник. Вказує, що [PERSON] відразу зателефонував власнику квартири - [PERSON] та повідомив про дані обставини нащо [PERSON] зазначив, що помилка, оскільки на територію України він не в`їжджав багато років, договір купівлі-продажу квартири не підписував і намірів відчужувати її третім особам не мав, доручення на право розпорядження квартирою нікому не видавав, а оригінали документів на квартиру весь час знаходяться у нього. Проте, з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що власником спірної квартири дійсно значиться інша особа - відповідач-2 [PERSON] . Крім того зазначає, що 22 листопада 2017 року по даному факту була викликана слідчо-оперативна група Солом`янського управління поліції, яка зафіксувала факт зайняття квартири відповідачем-2 [PERSON] . Вказує, що при проведенні слідчих дій стало відомо, що квартира двічі відчужувалася: у травні на користь [PERSON] , мешканця АР Крим, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 25.05.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстрованого в реєстрі за № 500, та у вересні на користь [PERSON] , громадянина КНР, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 01.09.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондра Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №2600. При цьому, продавцем за першим договором купівлі-продажу є начебто особисто [PERSON] . Проте представник позивача стверджує, що дійсний власник квартири [PERSON] на дату укладання договору купівлі-продажу фізично не міг бути присутнім у місті Дніпро, оскільки знаходився за межами території України, на яку не в`їжджав багато років, що підтверджується даними закордонного паспорту позивача та листом прикордонної служби. Крім того, почерк та підпис [PERSON] у договорі купівлі-продажу значно та очевидно відрізняються від його особистих підписів. Представник позивача посилається, що за відсутністю власника квартири та його волевиявлення, було здійснено неодноразовий її продаж за ціною яка в 30 разів менше дійсної вартості, при цьому, з метою утруднення її повернення власником, покупцями за цими договорами виступали особи, які не проживають на території України або не є її резидентами. Представник позивача вказує, що певними особами проводяться дії направленні на шахрайське заволодіння квартирою [PERSON] з метою її відчуження третім особам. Зазначає, що договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 25.05.2017 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстрований в реєстрі за № 500, укладений за відсутності вільного волевиявлення власника квартири - [PERSON] , оскільки він не підписаний останнім, а тому відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК є недійним. При цьому вказує, що оскільки відповідач-1 [PERSON] не набув право власності на квартиру, тому і не мав права розпоряджатися нею у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 319 ЦК України, зокрема продавати відповідачу-2 [PERSON] . Стверджує, що квартира [ADDRESS] , з моменту його побудови, знаходилась у власності [PERSON] , і вибула з його володіння поза його волею, тому є всі правові підстави для витребування її у набувача, тобто відповідача-2 [PERSON] . З урахуванням викланого вище, просив суд позовні вимоги задовольнити. 14.12.2017 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14.12.2017 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 06.02.2018 представником було подано до суду заяву на виконання вимог викладених у ухвалі Солом`янського районного суду м. Києва від 14.12.2017. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.02.2018 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у підготовчому засіданні у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.02.2018 було часткового задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22.02.2018 було задоволено заяву представника позивача та виправлено описку у ухвалі Солом`янського районного суду м. Києва від 06.02.2018. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва, яка занесена до протоколу судового засідання від 16.03.2018 було залучено до участі у справі в якості третої особи [PERSON] . 23.04.2018 представником відповідача-2 було подано до суду відзив на позовну заяву у якому останній проти позовних вимог заперечував. В обґрунтування своїх заперечень вказував, [PERSON] з 2016 року є власником кількох квартир у м. Києві за адресою; [ADDRESS] у житловому комплексі «Місце мрії». Стверджує, що під час користування об`єктами нерухомості у житловому комплексі «Місце мрії», [PERSON] високо оцінив якість будівництва, інфраструктуру, зручність розташування та транспортну розв`язку, а тому дізнавшись від працівника обслуговуючої організації, що в цьому житловому комплексі в сусідньому будинку продається квартира, ( [ADDRESS] ) він зацікавився у придбанні ще одного об`єкта нерухомості. Звернувшись до ріелторського агентства, [PERSON] підтвердили, що дійсно така квартира продається і він вирішив її придбати та саме працівники агентства йому представили [PERSON] як власника квартири. Представник відповідача стверджує, що після проведення переговорів з [PERSON] було досягнуто та погоджено всі істотні умови та визначено ціну квартири у розмірі 3 083 268 (три мільйона вісімдесят три тисячі двісті шістдесят вісім) грн., що в доларовому еквіваленті становило 120 000 (сто двадцять тисяч) доларів США. Посилається, що весь процес вивчення документів з приводу даної квартири здійснювався саме працівниками ріелторського агентства, також працівниками агентства було встановлено факт відсутності будь-яких заборон та обмежень щодо відчуження квартири, у зв`язку із чим 01.09.2017 за адресою: [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] відбулося укладання договору купівлі-продажу квартири та його посвідчення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В. за реєстраційним номером 2066. Стверджує, що також у присутності нотаріуса було написано розписку, згідно змісту якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 3 083 268 (три мільйона вісімдесят три тисячі двісті шістдесят вісім) грн., що в доларовому еквіваленті становило 120 000 (сто двадцять тисяч) доларів США., відповідно до договору купівлі-продажу квартири №2066, посвідчений приватним нотаріусом Кондрою Л.В. 01.09.2017 та даний факт також підтверджується аудіозаписом та відеозаписом. Вказує, що під час укладання даного договору, нотаріусом було підтверджено, що ця квартира дійсно належить [PERSON] , встановлено його особу, визначено обсяг дієздатності, встановлено відсутність будь-яких обмежень і заборон на відчуження нерухомого майна, а відтак і відсутність будь-яких перешкод для передачі [PERSON] у власність зазначеної квартири. На думку представника відповідача, [PERSON] на законних підставах є власником зазначеної квартири, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Договором купівлі-продажу № 2600 від 31.09.2017 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В., тобто є добросовісним набувачем. Зазначає, що єдиний документ на який посилається позивач в підтвердження свої позиції щодо відсутності волі на відчуження майна за оспорюваним договором - лист Держприкордонслужби згідно змісту якого, у період з 23.02.2013 по 22.02.2018 дані про перетин Державного кордону України громадянином Російської Федерації [PERSON] в базі даних відсутні, не можна вважати допустимим та достатнім доказом, тобто таким, що дає змогу встановити дійсні обставини справи та дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Вказує, що лист Держприкордонслужби не має персональних даних, які дозволяють ідентифікувати в суб`єкті, про якого йде мова у листі саме позивача та відповідно до Положення про Базу даних "Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України", в ній містяться дані про громадян України, іноземців та осіб без громадянства, зареєстрованих у пунктах пропуску через державний кордон, та відповідно документів громадян України на право виїзду з України і в`їзду в Україну, у тому числі паспорта громадянина України, та паспортних документів іноземців та осіб без громадянства. Таким чином, інформація зазначена у вказаній базі даних встановлює факт перетину фізичними особами кордону України на підставі відповідних документів у пунктах пропуску, але не виключає можливість перетину кордону поза межами пунктів пропуску. Стверджує, що у зв`язку з тим, що значна частина державного кордону України не демаркована, тобто не проведені лінії державного кордону на місцевості з позначенням його спеціальними прикордонними знаками , а також у зв`язку з військовими діями на Півдні та Сході нашої держави, значна частина державного кордону України не підконтрольна нашій державі, а тому не виключається можливість проникнення на територію України у протизаконний спосіб в обхід пунктів пропуску. Таким чином, на думку представника відповідача зазначене може свідчити про те, що [PERSON] міг перебувати на території України під час укладання спірного договору купівлі-продажу квартири. Представник посилається, що з аналізу документів, які містяться в матеріалах справи не вбачається того, що позивачем було надано достатні, допустимі та достовірні докази того, що у нього була відсутня воля на продаж квартири, а єдиний по суті документ - лист Держприкордонслужби про не перетин кордону в пунктах пропуску, не може впевнено підтвердити обставину відсутності позивача на території України, а отже і відсутність у нього волі на відчуження майна за оспорюваним договором. З урахуванням викладеного вище просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.05.2018 було задоволено клопотання представника відподвіача-2 про витребування доказів. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.05.2018 було завершено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. 21.05.2018 представником відподвіача-2 було подано до суду клопотання про застосування зустрічного забезпечення позову. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23.05.2018 було відмовлено у задоволенні клопотання представника відподвіача-2 про застосування зустрічного забезпечення позову. 27.04.2018 представником відподвіача-2 було подано апеляційну скаргу на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 06.02.2018 про забезпечення позову. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 20.08.2018 було апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва без змін. 17.09.2018 третьою особою приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріальнго округу Паловською Г.О. надано до суду матеріали на виконання ухвали суду від 21.05.2018. 18.10.2018 представником відподповідача-2 було подано касаційну скаргу на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 06.02.2018 та постанову Апеляційного суду м. Києва від 20.08.2018. Постановою Верховного суду від 18.03.2020 касаційну скаргу представника відподвіача-2 було залишено без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва та постанову Апеляційного суду м. Києва від 20.08.2018 без змін. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач-2 та його представник у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували із підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач-1 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у порядку ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Про причини неявки суд не повідомив. Треті особи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача-1 та третіх осіб на підставі наявних матеріалів справи. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] від 26.10.2011 (а.с. 14 т.1). Вказані обставини сторонами також не оспорюються. Позивач у позові посилався, що в листопаді 2017 року йому стало відомо про те, що належна йому на праві власності вказана вище квартира вибула з його володіння на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2017, узв"язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Як вбачається із матеріалів нотаріальної справи, наданих приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., 25.05.2017 між [PERSON] , громадянином України, РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , громадянином України, РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. та зареєстрований в реєстрі за № 500 (а.с. 4 т. 3). Позивач стверджує, що він вказаний вище договір не укладав, оскільки був за межами України та відповідно, належна йому на праві власності квартира [ADDRESS] вибула з його володіння поза його волевиявленням. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Із матеріалів справи вбачається, що приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Павловській Г.О. на підтвердження особи [PERSON] було надано паспорт громадянина України серії [NUMBER] виданий на ім`я [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , а також довідку про присвоєння ідентифікаційного номера [PERSON] - [NUMBER] (а.с. 5 т. 3). Разом із тим встановлено, що [PERSON] є громадянином Російської Федерації, що підтверджується копією паспорта громадянина Російської Федерації, РНОКПП в Україні йому не присвоювався та останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-13 т. 1). Відповідно до довідки наданої начальником Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 23.02.2018 вбачається, що за результатами перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», що функціонує відповідно до пункту 23 Положення про цю базу даних, затвердженого наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 25.06.2007 за № 472, зареєстрованого у Мін`юсті України 05.07.2007 р. за № 765/14032, відомостей про перетинання державного кордону України у період з 23.02.2013 по 22.02.2018 громадянином Російської [PERSON] , [INFO] , в базі даних не виявлено (а.с. 63 т. 1). Згідно копії закордонного паспорту позивача, яка знаходиться у матеріалах справи вбачається, що останній за період 23.02.2013 по 22.02.2018 на територію України не в"їжджав та не виїжджав. Доказів на спростування вказаних обставин, відповідачами не надано. Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач був відсутній на території України під час укладання та посвідчення спірного договору. Крім того, аналізуючи матеріали справи є очевидним той факт, що особа, яка надала документи під час укладання та посвідчення спірного договору купівлі-продажу, як власник спірної квартири не є особою позивача, що також підтверджується наявними у справі фото на відповідних документах, що посвідчують особу позивача. Разом з цим вбачається, що підписи позивача [PERSON] у паспорті громадянина Російської Федерації, та документах, що стали підставою для посвідчення спірного договору купівлі-продажу, зокрема, паспорті громадянина України та договорі купівлі-продажу квартири від 25.05.2017 візуально є різними. Зазначені вище обставини та наведенні докази у їх сукупності вказують на те, що [PERSON] , громадянин Російської Федерації, не був присутнім 25.05.2017 у приватного нотаріуса в м. Дніпрі під час укладення спірного договору купівлі-продажу квартири та відповідно не підписував відповідний правочин. Разом з цим, заслуговують на увагу також доводи представника позивача, що позивач не мав волевиявлення на відчуження спірної квартири за оспорюваним правочином також та обставина, що оригінали документів на спірну квартиру знаходилися у позивача. Вказані обставини судом перевірено шляхом огляду їх у судовому засіданні з посвідченням відповідних копій, які знаходяться у матеріалах справи. При цьому, як свідчать матеріали справи, наявні правоустановлюючі документи, які стали підставою для укладання спірного договору купівлі- продажу також є відмінними, як за формою, так і змістом, від аналогічно наданих стороною позивача в підтвердження належності спірної квартири позивачу. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтю 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За умовами вказаної статті сторони повинні вчинити певні дії для укладення договору, зокрема, передати та прийняти майно, сплатити за нього певну грошову суму. Як встановлено при розгляді справи, позивач під час укладення спірного договору присутнім не був, його не підписував та відповідно не вчиняв дій з метою продажу належної йому квартири, що у свою чергу свідчить про в ідсутність його волевиявлення на її відчуження. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що укладений 25.05.2017 між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. та зареєстрований в реєстрі за № 500, підлягає визнанню недійсним. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає обгрунтованими позовні вимоги [PERSON] у частині визнання недійсним вказаного вище договору купівлі-продажу, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо вимог позивача про витребування майна, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. ст. 317, 319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Як встановлено судом, 01.09.2017 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондра Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2600 (а.с. 21-22 т. 1). Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За змістом ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Пунктами 21, 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Враховуючи висновок суду про недійсність договору купівлі-продажу квартири укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 25.05.2017, належність спірної квартири [PERSON] , суд приходить до висновку про витребування спірної квартири у відповідача-2 на користь позивача. Що стосується доводів відповідача-2 щодо порушення з боку позивача його прав в частині витребувнаня майна, як у добросовісного набувача, слід зазначити. У постанові від 18.09.2013 у справі №6-92цс13 Верховний Суд висловив думку щодо застосування положень конвенції та рішень ЄСПЛ у справах про витребування майна. Так, основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого закону від 17.07.1997 № 475/97-ВР є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність забезпечення справедливої рівноваги між інтересами суспільства та дотриманням фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в ст. 1 Першого протоколу, де йдеться про досягнення обгрунтованої пропорційності між ужитими заходами та метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Більше того, ЄСПЛ зауважує, що при визначенні суспільних інтересів національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх розв`язання. Отже, передбачена конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів для усунення несправедливості. Витребування майна з володіння відповідача-2 відповідає критерію законності, оскільки таке витребування здійснюється на підставі норм ст. 388 ЦК України у зв`язку з безпідставним заволодінням майном позивача. Доводи відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, придбав спірне майно на законних підставах, на момент придбання відповідачем спірного нежитлового приміщення, останньому не було відомо жодних претензій чи спорів третіх осіб, в тому числі претензій чи спорів з приводу того, що майно вибуло зі власності позивача з порушенням вимог закону, суд зазначає, що [PERSON] , із володіння якого витребовується квартира, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до [PERSON] , у якого він придбав дане житлове приміщення, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, (ст.4 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст.212 Цивільного процесуального кодексу України). З урахуванням викладеного вище суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог і в частині витребування на користь позивача спірної квартири у відповідача-2 . Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача-1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,00 грн., а з відповідача-2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8 000,00 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved