Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ «СОЛДІ І КО» про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначивши, що 17 червня 2013 року її, відповідно до наказу № 280/к/1 від 17.06.2013 року, було прийнято на посаду укладальника - пакувальника відділу пакування ПАТ "СОЛДІ І КО". [INFO] вона народила доньку [PERSON] , про що 27 серпня 2014 року складено відповідний актовий запис № 270 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бучанського міського управління юстиції у Київській області та підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження за № 00017505064 від 04.01.2017 року відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами їй була надана відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. З жовтня 2016 року вона повернулася до роботи в ПАТ "СОЛДІ І КО". 25 серпня 2020 року вона була звільнена з посади укладальника - пакувальника відділу пакування ПАТ "СОЛДІ І КО" за угодою сторін, згідно пункту першого частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, відповідно до наказу № 1089/к від 14.08.2020 року. Відповідно до розрахункового листка за серпень 2020 року їй при звільненні була виплачена заробітна плата, яка складалася з: окладу за період з 1 по 25 серпня 2020 року; премії за розширення зон обслуговування робіт за серпень 2020 року; місячної премії за серпень 2020 року; оплати відпустки за період з 10 по 23 серпня 2020 року; індексації заробітної плати; компенсації відпустки - 4 дні. Компенсація за невикористані додаткові соціальні відпустки за 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік та 2020 рік їй виплачена не була. Після народження дитини у неї не змінився сімейний стан, вона не подавала роботодавцю будь-яких документів для внесення змін щодо свого сімейного стану до особової картки працівника. Зважаючи на вищевикладене, вважає, що матеріали справи містять достатні та необхідні докази про те, що під час перебування її в трудових відносинах з відповідачем, вона мала статус одинокої матері, оскільки вона самостійно виховувала дитину, тобто без участі батька. Оскільки, відповідачем не надавалася позивачу додаткова соціальна відпустка як одинокій матері, то враховуючи положення частини сьомої статті 20 Закону № 504/96-ВР вказана відпустка є невикористаною і переноситься на інший період. Отже, у зв`язку зі звільненням її компенсація за 40 днів невикористаної додаткової соціальної відпустки підлягає виплаті. Згідно змісту ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, диспозиція статті 117 КЗпП України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, і дана норма закону будь-яких обмежень її дії не встановлює. Позивач ознайомившись з розпорядженням не погодилась з відсутністю грошової компенсації за невикористані соціальні додаткові відпустки як одинокій матері за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік та 2020 рік в розмірі 14 188,40 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.08.2020 року по 26.11.2020 року в розмірі 27 662,58 гривень. В подальшому представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог у якій просив стягнути з ПАТ "СОЛДІ І КО" на користь [PERSON] грошової компенсації за невикористані соціальні додаткові відпустки як одинокій матері за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік та 2020 рік в розмірі 14 188,40 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.08.2020 року по 17.02.2021 року в розмірі 63 520,52 гривень. Просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства "СОЛДІ І КО" на її користь: грошову компенсацію за невикористані додаткові соціальні відпустки за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік та 2020 рік в розмірі 14 188 (чотирнадцять тисяч сто вісімдесят вісім) гривень 40 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.08.2020 року по 17.02.2021 року в розмірі 63 520,52 (шістдесят три тисячі п`ятсот двадцять) гривень 52 коп. та судові витрат в сумі 7 840,80 (сім тисяч вісімсот сорок) гривень 80 коп.: з яких 840,80 грн. сплачений судовий збір за подання позову та 7000,00 гри. витрат на правничу допомогу. Відповідач Приватне акціонерне товариство «СОЛДІ І КО» подав відзив на позовну заяв. У відзиві зазначає, що [PERSON] була прийнята на роботу на посаду укладальника-пакувальника, відповідно до наказу від 17.06.2013 №280/к/1. В період з 14.10.2014 по 21.08.2017 [PERSON] перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років. 11.10.2016 року [PERSON] подано заяву про можливість стати до роботи з 17.10.2016 року, у зв`язку з перериванням відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідно до наказу від 17.10.2016№919/к [PERSON] повернулась до роботи. В періоди з 27.03.2017 по 05.04.2017, з 05.03.2018 по 15.03.2018, з 05.04.2019 по 14.04.2019, з 13.04.2020 по 23.04.2020 та в період з 10.08.2020 по 23.08.2020 перебувала у щорічних відпустках відповідно до графіків відпусток №25/2017 від 15.12.2016, №25/18 від 07.12.2017, № 25/2019 від 07.12.2018, № 25/2020 від 10.12.2019. Про надання відпусток свідчать відповідні накази та власноручний підпис позивача у графіках. За час роботи в ПАТ «СОЛДІ І КО», позивач перебувала у відпустках без збереження заробітної (заяви від 14.08.2020, від 06.02.2020, від 07.05.2020, від 16.04.2020). В період роботи в ПАТ «СОЛДІ І КО», [PERSON] , до матеріалів особової справи, надавала наступні документи: копію свідоцтва про народження доньки [PERSON] від 27.08.1998 № [NUMBER] ; копію свідоцтва про розірвання шлюбу від 20.09.2001 № 484; копію свідоцтва про народження [PERSON] від 27.08.2014 № [NUMBER] ; копію диплома бакалавра [NUMBER] ; копію паспорта громадянина України [NUMBER] ; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера від 18.09.2000; копію свідоцтва про загальнообов`язкове державне соціальне страхування № [NUMBER]. Жодних інших документів за час роботи позивачка роботодавцеві не надавала. ЗУ «Про відпустки» встановлені додаткові відпустки працівникам, які мають дітей. Зокрема, така відпустка надається жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73КЗпП України). З наведеного вбачається, що одинока матір має право на щорічну додаткову оплачувану відпустку. Даний закон не містить визначення на яку саме жінку розповсюджується статус одинокої матері. Для з`ясування вказаного поняття, застосовними є положення Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми». Для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Зокрема, такими документами, наприклад, можуть бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією або будь-якою іншою комісією, створеною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому із слів сусідів (за наявності їх підписів в акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка з школи про те, що батько не бере участь у вихованні дитини (не спілкується з учителями, не забирає дитину додому, не бере участь у батьківських зборах) і т, п. Для набуття права на таку відпустку працівник зобов`язаний подати роботодавцеві докази про наявність дитини, про те, що такий працівник є одинокою матір`ю та що така мати виховує дитину без участі батька. Аналогічного висновку дійшла судова колегія Касаційного цивільного суду у постанові від 09.10.2019 року у справі №523/10844/16-ц. Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України одним з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Положеннями частини 2 статті 24 КЗпП України обов`язок надання «інших документів» при влаштуванні на роботу покладений на працівника. Тобто, з аналізу наведеного слідує, що жінка, яка виховує дитину без батька, зобов`язана у порядку статті 24 КЗпП України самостійно надати роботодавцеві всі необхідні документи, які підтверджують її статус та надають право на додаткову соціальну відпустку Як вбачається з матеріалів наданих роботодавцеві, на підтвердження доводів про те, що позивачка є одинокою матір`ю, яка виховує дитину без батька, [PERSON] не надавала до адміністрації ПАТ «СОЛДІ І КО» будь-яких документів. Тобто, остання у встановленому порядку не підтвердила свій статус жінки, яка виховує дитину без батька, а роботодавець не знав і не міг знати про такий статус останньої. Як вбачається із картки працівника (типова форма №2-П), яка заповнювалася [PERSON] особисто 17.06.2013 року при прийнятті на роботу, то у його пункті 10 «Родинний стан» зазначено, що вона «незаміжня». Про те, що вона є одинокою матір`ю, позивач не зазначала. Будь-яких доказів того, що під час трудових відносин [PERSON] зверталась до відповідача з заявою про виплату про надання їй додаткової відпустки, остання не надала. При цьому, відповідачка неодноразово, за час роботи в ПАТ «СОЛДІ І КО», зверталась з заявами про надання відпустки без збереження заробітної плати (заяви від 14.08.2020, від 06.02.2020, від 07.05.2020, від 16.04.2020). При цьому будь-яких доказів того, що до або після звільнення 25.08.2020 [PERSON] зверталась до відповідача з заявою про надання соціальної відпустки або виплату їй грошової компенсації за не використані дні соціальної відпустки, остання не надала. Про своє право на соціальну додаткову відпустку, [PERSON] заявила лише із зверненням до суду 26.11.2020 року. Щодо вимог позивача про стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні. 25.08.2020 із працівником був проведений повний розрахунок всіх належних їй сум, що підтверджується особистим підписом в наказі від 25.08.2020 №1089/к про звільнення, з відміткою про повідомлення про нараховані суми, належні при звільненні. Згідно з розрахунковим листком за серпень 2020 року, сума яка належала відповідачці при звільненні складала 13 522, 87 грн. Відповідна виплата була здійснена на її банківський рахунок в день звільнення. Таким чином, такі вимоги щодо виплати компенсації за невикористані відпустки є безпідставними. Щодо витрат на правову допомогу в розмірі 4 000,00 грн., про які заявляє позивач. На підтвердження понесених витрат, позивачем не надано жодних доказів. За таких умов, позовні вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 4 000,00 гривень є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В задоволенні позову [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «СОЛДІ І КО» про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні просить відмовити повністю. В судове засідання позивач не з`явилась, її представник надав суду заяву в якій позов підтримує, просив його задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення та розглядати справу в його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи за його відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала в трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «СОЛДІ І КО» в період з 17.06.2013 року до 25.08.2020 року, що вбачається з копії трудової книжки серія [NUMBER] . Відповідно до наказу від 17.06.2013 №280/к/1 [PERSON] була прийнята на роботу на посаду укладальника-пакувальника. [INFO] у позивача народилася донька - [PERSON] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бучанського міського управління юстиції у Київській області зроблено 27.08.2014 року актовий запис № 270, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян № 00017505064, виданого Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 04.01.2017 року, відомості про батька [PERSON] , [INFO] , записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Відповідно до наказу від 14.10.2014 №613/к/1 [PERSON] в період з 14.10.2014 по 21.08.2017 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до осягнення нею 3-х років. Відповідно до наказу ПАТ "СОЛДІ І КО" "Про надання робочого місця" № 919/к від 17.10.2016 [PERSON] надано робоче місце з 17.10.2016 року в зв`язку із перериванням відпустки для догляду за дитиною до досягненням нею 3-річного віку. Згідно наказу фінансового директора ПАТ «СОЛДІ і КО» № 1089/к від 25.08.2020 року про припинення трудового договору вбачається, що [PERSON] за угодою сторін, п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України звільнено з посади укладальник-пакувальник ПАТ «СОЛДІ і КО» по заяві [PERSON] від 14.08.2020 року. Наказ містить відмітку, а саме: підпис [PERSON] , про те, що вона ознайомлена з наказом, отримала трудову книжку їй письмово повідомлено про нараховані суми, належні при звільненні, отримано розрахунковий лист 25 серпня 2020 року. Згідно розрахункового листка ПАТ "СОЛДІ І КО" за серпень 2020 року, при звільненні [PERSON] була виплачена заробітна плата в розмірі 11 511,85 грн., яка складалася з: окладу за період з 1 по 25 серпня 2020 року в розмірі 2 050,00 грн.; премії за розширення зон обслуговування робіт за серпень 2020 року - 2 300,00 грн.; місячної премії за серпень 2020 року - 575,00 грн.; оплати відпустки за період з 10 по 23 серпня 2020 року - 5 109,86 грн.; індексації заробітної плати - 17,03 грн.; компенсації відпустки (4 дні) - 1 459,96 грн. Пунктом 1 ст. 36 КЗпПУ передбачено, що підставою припинення трудових відносин може бути угода сторін. Ключової відмінністю звільнення з роботи за угодою сторін є чітке вираження бажання обох сторін припинити трудові відносини на умовах запропонованих ініціатором розірвання трудового договору. Щодо позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористані додаткові соціальні відпустки за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік та 2020 рік в розмірі 14 188 (чотирнадцять тисяч сто вісімдесят вісім) гривень 40 коп. позивач зазначає, що відповідач при звільненні не виплатив їй грошову компенсацію за всі дні невикористаної щорічної додаткової відпустки, оскільки вона є одинокою матір`ю, яка виховує неповнолітню дитину. Відповідно до частини першої статті 19 Закону України "Про відпустки" жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України). Відповідно до частини сьомої статті 20 Закону України "Про відпустки" додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону. За приписами частини першої статті 24 Закону України "Про відпустки" визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Водночас, відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно статті 74 Кодексу законів про працю України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Частиною першою статті 83 КЗпП України, чітко визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Статтею 19 ЗУ «Про відпустки» передбачено, що жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73Кодексу законів про працю України). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини, ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері. Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Втім, свідоцтва недостатньо, необхідно також підтвердити факт того, що батько справді не бере участі у вихованні дитини. З особової картки [PERSON] складеної власноруч при прийнятті на роботу вбачається, що вона незаміжня та має двох дітей, одна з яких [PERSON] , 2014 року народження. Зі свідоцтва про народження серія [NUMBER] вбачається, що [PERSON] , народилась [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Будь яких документів, записів, які б свідчили, про те, що [PERSON] є одинокою матір`ю, особова справа працівника [PERSON] , табельний номер [NUMBER] , згідно внутрішнього опису матеріалів, - не містить. Під час роботи у відповідача, на чому наголошує роботодавець і що не спростовано позивачкою, [PERSON] не інформувала адміністрацію ПАТ «СОЛДІ і КО» про те, що вона є одинокою матір`ю, а також не зверталася із заявами про надання додаткових соціальних відпусток як одинокій матері, крім того, ні в заяві про звільнення від 14.08.2020 року, ні після отримання наказу про звільнення № 1089/к від 25.08.2020 року, та ні після отримання розрахункового листка ПАТ "СОЛДІ І КО" за серпень 2020 року, який містить повний перелік виплат, які проведені ПАТ «СОЛДІ і КО» , - [PERSON] не звертається до роботодавця щодо невиплати грошової компенсації за невикористані додаткові соціальні відпустки. Відтак, [PERSON] , з огляду на наявні у роботодавця відомості, не підпадала під визначення ознаки одинокої матері, яка виховує дитину/дітей сама в контексті п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.1992 Про практику розгляду судами трудових спорів (за визначенням поняття одинокої матері - це жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама). Сам по собі факт проживання дитини разом із нею не є безумовним доказом статусу одинокої матері. Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити матері, що виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Тому для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Для отримання додаткової соціальної відпустки жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої нема запису про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, має подати: копію свідоцтва про народження дитини й довідку органів реєстрації актів цивільного стану про підстави внесення до книги записів народжень відомостей про батька дитини; Колегія суддів Верховного Суду в постанові від 21.12.2020 року по справ № №520/2226/19 звертає увагу, що обов`язок оформлення таких документів лягає на працівника, а не на роботодавця. Жодного документу для підтвердження свого статусу одинокої матері позивачка під час перебування на посаді укладальника-пакувальника ПАТ "СОЛДІ І КО" не надавала, із заявою про надання такої відпустки не зверталася. Будь-яких інших даних чи документів які б підтверджували набуття статусу одинокої матері наданих позивачем ПАТ "СОЛДІ І КО" або заяв про надання додаткових відпусток як одинокій матері суду не надано. Представленні при подачі позовної заяви до суду дані, про те, що [PERSON] виховує дитину без батька, зокрема витягу № 00017505064 від 04.01.2017 року з державного реєстру актів цивільного стану громадян вбачається, що відомості про батька [PERSON] , [INFO] , записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України не були в розпорядженні роботодавця під час тривання трудових відносин між сторонами. Тому не можна поставити в провину роботодавцеві невиконання ним вимог з забезпечення позивачки гарантіями щодо надання додаткової соціальної відпустки. Особовою карткою працівника [PERSON] з відомостями в розділі V підтверджено використання позивачкою наданих основних щорічних відпусток, у відпустках без збереження заробітної плати. Також в матеріалах справи не міститься доказів того, що позивачка, при затвердженні графіка відпусток на 2017 - 2020 роки подавала роботодавцю документи на підтвердження статусу одинокої матері, яка виховує сама дитину. Крім того, при звільненні 25.08.2020 року [PERSON] отримала розрахунковий лисок, що містить інформацію, про види виплат, які їй здійснено, крім того, розрахунок днів для виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, яку вона отримала при звільненні. Тож, позивачем не надано жодних доказів, які б доводили законні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення компенсації за додаткову щорічну відпустку. Згідно статті 74 Кодексу законів про працю України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Частиною першою статті 83 КЗпП України, чітко визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В зв`язку з відсутністю підстав для стягнення грошової компенсацію за невикористані додаткові соціальні відпустки за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік та 2020 рік, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.08.2020 року по день розрахунку, яка є похідною, також задоволенню не підлягають. Згідно ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Щодо вимоги про стягнення судових витрат по справі. Згідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем - не відшкодовується.

Outcome: dismissed