Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом [PERSON] , третя особа - Солом`янський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27 липня 2004 року у цивільній справі № 2-2669 на Ѕ частини квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2041028080000), та належить на праві приватної власності [PERSON] , зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстраційний номер обтяження 82125 від 27 липня 2004 року). Свої вимоги мотивує тим, що 24 листопада 2000 року Залізничним районним судом міста Києва було видано виконавчий лист № 2-2313-1 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 96 146,69 грн, на підставі якого постановою державного виконавця від 07 квітня 2003 року було накладено арешт на належну [PERSON] Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Вказана квартира була виставлена на прилюдні торги для продажу. У 2006 році позивач відповідно до статей 61, 62 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21 квітня 1999 року набув право приватної власності на 1/2 частину вказаної квартири, внаслідок передачі йому зазначеного майна в рахунок погашення боргу за виконавчим листом Залізничного районного суду м. Києва № 2?2313-1 від 24 листопада 2000 року. У 2020 році, при реєстрації права власності на 1/2 частину вказаної квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що згідно з Єдиним реєстром заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на 1/2 частину належної йому квартири накладено обтяження у вигляді арешту (реєстраційний номер обтяження 82125 від 27 липня 2004 року). Підставою для державної реєстрації такого обтяження стала ухвала Солом`янського районного суду міста Києва від 27 липня 2004 року про забезпечення позову у формі арешту майна у цивільній справі № 2-2669 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми позики та моральної шкоди. [INFO] [PERSON] помер, відомостей про [PERSON] як боржника Автоматизована система виконавчого провадження та Єдиний реєстр боржників не містять. Позивач стверджує, що оскільки така квартира більше не належить [PERSON] подальше існування заходів забезпечення позову у справі № 2-2669 у вигляді арешту належної йому 1/2 частини квартири є безпідставним. У зв`язку з вищевикладеним, позивач звернувся до суду з указаним позовом, оскільки безпідставне обтяження його майна створює перешкоди в його використанні. Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 19 жовтня 2021 року для розгляду зазначеного позову визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. 02 листопада 2021 року ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва у вказаній справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року змінено порядок розгляду справи № 760/27931/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Солом`янський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про зняття арешту з майна та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу 15-денний термін для надання відзиву. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, звернувся до суду з клопотанням, в якому позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, розглядати справу у його відсутність та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив. При цьому, у встановлений судом строк, не скористався своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Третя особа пояснень до суду не надала. Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивача, який не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. [PERSON] на праві приватної власності належить 1/2 частина квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2041028080000), що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Свідоцтвом про придбання майна від 18 жовтня 2006 року. Як вбачається з матеріалів справи, право власності на 1/2 частину вказаної квартири позивач набув як стягувач внаслідок передачі йому вказаного майна в рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні за виконавчим листом Залізничного районного суду м. Києва № 2?2313-1 від 24 листопада 2000 року у справі за його позовом до [PERSON] про стягнення боргу. До цього 1/2 частиною вказаної квартири володів [PERSON] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 14.01.2003, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. (реєстровий номер 20). 18 січня 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності було зареєстроване за позивачем право власності на 1/2 вказаної квартири (реєстрова книга д. 1426-172, реєстровий номер 1948 від 18 січня 2007 року). 30 січня 2020 року позивач зареєстрував за собою право власності на 1/2 частину вказаної квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію прав індексний номер 51344927 від 26 лютого 2020 року). З інформації з Державного реєстру речових правна нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 270816626 від 17 серпня 2021 року щодо належної позивачу 1/2 квартири вбачається, що ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27 липня 2004 року у цивільній справі № 2?2669 на 1/2 частину належної йому квартири накладено обтяження у вигляді арешту (реєстраційний номер обтяження 82125 від 27 липня 2004 року). Судом встановлено, що в 2004 році Солом`янським районним судом міста Києва розглядалася цивільна справа № 2-2669 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми позики та моральної шкоди, в межах якої суд 27 липня 2004 року постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання [PERSON] про забезпечення позову у цій справі шляхом накладення арешту на 1/2 частину квартири, що на час розгляду справи належала [PERSON] . З листа начальника Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 26 жовтня 2021 року за вих. № 152796 вбачається, що виконавче провадження, згідно якого внесено запис про арешт в Автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутнє. Також встановлено, що виконавче провадження на підставі ухвали Солом`янського районного суду міста від 27 липня 2004 року, якою було накладено арешт на Ѕ частини квартири за адресою: [ADDRESS] , що на той час належала [PERSON] , знищене за терміном зберігання. Згідно перевірки даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, станом на 19 жовтня 2021 року, виконавчий документ № 2-2669 від 27 липня 2004 року, виданий Солом`янським районним судом міста Києва на виконання до Відділу не надходив та на виконанні не перебуває. Звертаючись до суду з указаним позовом, [PERSON] посилається на те, що 1/2 частина вказаної квартири з 2006 року не належить [PERSON] , а перебуває у його власності, відтак накладений арешт у цивільній справі № 2-2669 обмежує його права і свободи. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Встановлено, що право власності на Ѕ частини вказаної квартири у позивача виникло на законних підставах, а саме: шляхом залишення за собою нереалізованого майна на електронних торгах у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а тому накладений арешт порушує його права як власника. Отже, з набуттям права власності на Ѕ частину квартири позивач отримав статус добросовісного набувача. Відтак арешт, накладений ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва № 2-2669 від 27 липня 2004 року, вже не забезпечує належних гарантій виконання рішення у справі № 2-2669, а лише створює перешкоди позивачу у користуванні належним йому майном. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач, не надавши відзиву до суду, приведені позивачем обставини не спростували. Враховуючи наявність накладеного арешту на нерухоме майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Державний виконавець позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Судом не встановлено порушень прав третіх осіб у разі звільнення з-під арешту майна, що належить власнику. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, позов в частині зняття арешту з майна підлягає задоволенню. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір у розмірі 908 грн, підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved