Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

07.07.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав, у якому просить суд позбавити відповідача його батьківських прав по відношенню до його неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.05.2011 року. Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя подружжя не склалось, безвідповідальне відношення відповідача до позивачки та їх спільної дитини призвело до того, що з початку лютого 2012 року сторони остаточно перестали вести спільне господарство, ніяких взаємних турбот один до одного не здійснювали, подружніх стосунків між собою не підтримували. 06.02.2012 року , тобто через 3 місяці після народження дитини, відповідач зібрав свої речі та виїхав на інше місце проживання, покинувши позивачку із маленькою дитиною. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19.04.2013 року шлюб між сторонами у справі розірвано. Дитина проживає разом з позивачкою та знаходиться на її повному утриманні. З метою стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини позивачка звернулась з відповідним позовом до Оболонського районного суду м. Києва, але зважаючи що відповідач запевнив позивачку про його добровільну участь в утриманні доньки, позивачка звернулась до суду із заявою про залишення позову без розгляду, яка була задоволена ухвалою суду від 20.05.2013 року. 13.05.2013 року між сторонами у справі був укладений нотаріально посвідчений договір, за яким відповідач зобов`язався сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто в сумі 972,00 грн., і цей розмір мав переглядатись сторонами договору в січні кожного року, коли законом встановлюється новий прожитковий мінімум. Однак, відповідач умови договору не виконував та повністю ухилявся від матеріального забезпечення своєї доньки. За таких умов, в травні 2019 року позивачка повторно звернулась до суду із позовом про стягнення аліментів, який був повністю задоволений рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.08.2019 року. За вказаним судовим рішенням позивачка отримала два виконавчі листи про стягнення з відповідача аліментів в сумі 972,00 грн. з 13.05.2013 року по 02.05.2019 року, та про стягнення з відповідача аліментів в сумі 2500,00 грн. з 03.05.2019 року до досягнення дитиною повноліття. За обома виконавчими листами відкриті виконавчі провадження, однак відповідач на виконання рішення суду жодної копійки не сплатив і станом на 01.07.2021 року заборгованість зі сплати аліментів становить 147620,00 грн. У зв`язку з невиконанням рішення суду, державним виконавцем 03.06.2021 року винесені постанови про арешт коштів боржника, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування зброєю, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами. Однак, наведені засоби впливу на боржника жодним чином нічого не змінили та не спонукали відповідача до сплати аліментів на утримання доньки. Отже, відповідач повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по матеріальному утриманню дитини. Після народження дитини відповідач взагалі не переймався тією обставиною, що разом з народженням доньки у нього в життя з`явились не тільки права, але також і батьківські обов`язки, які відповідач свідомо повністю ігнорує та не виконує, хоча позивачка неодноразово намагалась надати відповідачу можливість скористатись шансом стати добросовісним та турботливим батьком. Починаючи з лютого 2012 року відповідач свідомо та за власним бажанням повністю зник з життя своєї малолітньої доньки, тобто майже протягом 9,5 років батько взагалі не цікавився та не цікавиться своєю дитиною, її станом здоров`я, навчанням, дозвіллям та способом життя, не допомагав їй ні матеріально, ні морально, ні будь-яким іншим чином не брав участі у житті доньки, тобто із власної волі та за своїм власним бажанням повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. З лютого 2012 року відповідач самоусунувся від виконання своїх обов`язків по утриманню та вихованню своєї дитини, не цікавиться життям та здоров`ям дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток. Відповідач не проявляє щодо своєї доньки батьківської уваги і турботи та навіть жодного разу не привітав доньку із днем народження. Вже протягом 9,5 років відповідач не бачив та не має бажання бачити дитину, не спілкується з дитиною і не зустрічається із нею, не підтримує із донькою жодних зв`язків та стосунків, за весь цей раз жодного разу не зателефонував дитині, у зв`язку із чим навіть не знає як виглядає його донька. Таке ігнорування відповідачем своєї дитини призвело до того, що дитина не знає як виглядає її батько. Повне ігнорування батьком своєї дитини протягом 9,5 років відбувалось при тому, що позивачка ніколи не чинила відповідачу перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, при цьому відповідач жодного разу не звертався до позивачки з проханням побачитись з донькою і жодного разу не цікавився умовами життя та потребами дитини. Ухвалою суду від 13.07.2021 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач отримав копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, разом з копією позовної заяви та доданими до неї матеріалами 20.07.2021 року, однак в установлений судом строк своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Ухвалою суду від 06.10.2021 року закрите підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, задоволено заяву сторони позивачка про виклик свідків та витребувано від служби у справах дітей письмовий висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. В судові засідання призначені на 23.11.2021 року та на 04.02.2022 року відповідач не з`явився, направлена на його адресу судова кореспонденція повернулась до суду без вручення з відмітками поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». До початку проведення судового засідання представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивачки, позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити, а також не заперечує проти ухвалення у справі заочного рішення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання третьої особи про розгляд справи за відсутності представника. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ураховуючи, що сторона позивача не заперечує проти ухвалення у справі заочного рішення та за наведених вище обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що знає позивачку з дитинства, оскільки вони є сусідами. Відповідача свідок бачила лише раз у житті десь на початку 2012 року. Дитина сторін навчалась у школі в якій свідок працює, і батька у школі свідок не бачила. Дівчинка проживає разом із позивачкою і лише мати забезпечує дитину та займається її вихованням. Фактично про батька дитини свідок знає лише зі слів самої позивачки. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що позивачка є його цивільною дружиною, а відповідача свідок не знає. Свідок вказує, що проживає з позивачкою та її дитиною десь 3-3,5 роки, при цьому біологічний батько дитини жодної участі у вихованні дитини не приймає, не контактує із донькою та матеріально не забезпечує. Жодного разу відповідач дитині не дзвонив, не вітав її зі святами, не цікавився життям доньки. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що знає позивачку багато років, а відповідача востаннє бачила в лютому 2012 року. Свідок вказує, що вона фактично є свекрухою позивачки, оскільки позивачка проживає разом з її сином. За твердженням свідка, відповідач дитині не телефонує, не приходить до своєї доньки та матеріально її не забезпечує. Свідку не відомо жодних фактів чинення позивачем перешкод відповідачу у спілкуванні з дитиною. Також свідок зазначає, що вона є сусідкою позивачки майже 30 років і їй особисто відомо, що лише позивачка займається вихованням дитини та її матеріальним забезпеченням. Суд, вислухавши покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. При цьому, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, а також і санкція за протиправну винну поведінку батьків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до положень ст. 121 Сімейного кодексу України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. За змістом ст. 122 СК України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Як вбачається з матеріалів справи, 14.05.2011 року між сторонами у справі був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 16). Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 17). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19.04.2013 року шлюб між сторонами у справі розірваний (а.с. 18). Зі змісту наявних в матеріалах справи копій довідок про реєстрацію місця проживання особи вбачається, що позивачка та дитина [PERSON] зареєстровані за однією і тією ж самою адресою: [ADDRESS] (а.с. 19-20). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до положень статті 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно статті 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав від 28.09.2021 року, Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 99-100). Як роз`яснено у пунктах 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Як з`ясовано судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів та показів свідків, батько дитини дійсно ухиляються від її виховання без наявності встановлених судом поважних причин, що підтверджується даними дошкільного закладу, характеристикою на дитину шкільного навчального закладу, інформацією Оболонського УП ГУ НП у місті Києві, інформацією КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», інформацію спортивного закладу (а.с. 50-51, 80, 82-83), а також показами свідків. З огляду на викладене, суд вважає доведеним обставини ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, який самоусунувся від виховання та спілкування з донькою, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини та ураховуючи інтереси малолітньої дитини, що у сукупності дає підстави позбавити батьківських прав батька дівчинки, з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Із системного тлумачення положень Конвенції про права дитини та норм чинного Сімейного кодексу України випливає, що при вирішенні спору щодо позбавлення батьків батьківських прав, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі "Савіни проти України" зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини." Виходячи з предмету спору та суб`єктивного складу сторін, судом встановлено, що відповідач самоусунувся від спілкування з дитиною, не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, ці обставини доведено належними та допустимими письмовими доказами та показами свідків, які підтвердили факт ухилення батька від виконання своїх обов`язків відносно малолітньої дитини, тому з урахуванням інтересів дитини в силу її віку, та спираючись на норми чинного законодавства, суд вважає доведеними обставини ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що дає підстави позбавити його батьківських прав з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до положень ст.ст. 168, 169 Сімейного кодексу України, відповідач, батько дитини, у разі позбавлення батьківських прав, не позбавлений права на звернення до суду як із заявою про надання права на побачення з дітьми, так і з позовом про поновлення батьківських прав. На підставі викладеного,

Outcome: approved