Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Страхова компанія Ю.Ес.Ай.» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона перебувала у трудових відносинах з товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» ( надалі ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай») з 20.03.2020 року по 02.08.2021 рік. 02.08.2021 року у зв`язку зі скороченням штату позивача було звільнено з посади провідного фахівця відділу продажів у місті Шостка Департаменту продажів у Сумській області, відповідно до ст.40 Кодексу законів про працю України. Ще до звільнення, а саме з травня 2020 року і по теперішній час відповідач не виплатив позивачу заробітну плату, заборгованість по заробітній платі на сьогоднішній день складає 22870,27 грн.. [PERSON] неодноразово зверталась до керівництва ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» як усно, так і письмово, щодо виплати боргу по зарплаті та врегулювання спору в досудовому порядку, але відповідач на прохання не реагує, тому вона змушена з даним позовом звернутись до суду. Відповідач у відповідності до ст. 278 ЦПК України відзив на позов, у наданий судом строк до суду не надав. Заперечень проти розгляду справи в прощенному провадженні без виклику сторін не надав. Тому, відповідно до ст. 279 ч. 5 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Правовідносини по даному позову регулюються Кодексом законів про працю України. Згідно ст. 43 Конституції України, кожна людина має право на заробітну плату, не нижчу ніж встановлену законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із ч. 1, 3 ст. 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи або організації чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним органом і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до абз.1 п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Крім того, відповідно до п. 21 вищезазначеної Постанови, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Так судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» з 20.03.2020 року по 02.08.2021 рік (а.с.5). Відповідно розрахунково-платіжної відомості (а.с.9-12) заборгованість по заробітній платі перед позивачем складає 22870,27 грн. Згідно розрахунків позивача, які ні ким не спростовано, середньоденна заробітна плата позивача становить 230 гривень, а середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 02 серпня 2021 року по день подання позовної заяви 04.10.2021 року становить 10350 гривень. Щодо стягнення моральної шкоди на користь позивача пов`язаною з невиплатою заробітної плати у розмірі 3000 грн., то судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за умов наявності вини підприємства, з нього повинна стягуватися моральна шкода, якщо ці дії призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України в постанові № 13 "Про практику застосування законодавства про оплату праці", вказав на тє, що ця сума підлягає стягненню у випадках наявності вини піцдприємства та якщо якщо роботодавець не доведе відсутності своєї вини у несвоєчасній виплаті. Відповідач жодним чином не зазначив відсутності своєї вини в невиплаті заробітної плати, а тому відповідно до вимог чинного законодавства з відповідача на користь позивача слід стягнути завдану невиплатою заробітної плати моральну шкоду. Як вбачається з матеріалів справи, позивач при звільненні з вини відповідача дійсно втратив нормальні життєві зв`язки, тривалий час не працював, дійсно докладала багато зусиль для організації свого життя в цей період. А тому суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачеві моральної шкоди. шкоду. Разом з цим вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, то суд приходить до висновку, що позивач не довів, що йому завдана моральна шкода яку можна оцінити у розмірі 3000 грн. суд приходить до переконання, що з відповідача на корись позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 500 грн, що буде достатнім, спів мірним та справедливим у даному випадку. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі доведені і підлягають задоволенню, щодо вимог стягнення моральної шкоди то вони підлягають частковому задоволенню. Крім цього суд має допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення усієї суми заборгованості із заробітної плати У відповідності до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави 908,00 грн. судового збору.

Outcome: partial