Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

01 лютого 2021 року до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева» до [PERSON] та [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Євген Вікторович, про визнання договору дарування недійсним, в якій позивач просить суд визнати недійсним договір дарування ј квартири [ADDRESS] , укладений 27.06.2017 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Євгеном Вікторовичем. Позовні вимоги мотивовані тим, що 29 листопада 2006 року між ВАТ «Український професійний банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 643, а також з метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань, передбачених кредитним договором, між ВАТ «Український професійний банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки майнових прав. Предметом вищезазначеного договору стали майнові права на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] за Договором про участь у будівництві об`єкта нерухомості № 0188/004 від 29 листопада 2006 року, яка стане власністю іпотекодавця в майбутньому. 01 грудня 2011 року між ПАТ «Український професійний банк» та [PERSON] було укладено Договір про внесення змін № 2 до Договору іпотеки майнових прав від 29 листопада 2006, відповідно до п. 1.3 цього Договору в забезпечення виконання своїх зобов`язань за Кредитним договором, іпотекодавець надав в іпотеку власне нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . 28 травня 2015 року постановою Правління Національного банку України № 348 ПАТ «Український професійний банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних. Дізнавшись про те, що банк буде ліквідовуватися, [PERSON] перестав належним чином виконувати взяті на себе обов`язки за кредитним договором. 21 квітня 2017 року між ПАТ «Український професійний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева» було укладено наступні Договори: № 14 про відступлення прав вимоги за кредитним договором та № 14/1 про відступлення прав вимог за договором іпотеки майнових прав (іпотечним договором). ТОВ «ФК «Женева» набуло прав ПАТ «Український професійний банк» та стало новим кредитором [PERSON] за кредитним договором № 643 від 29 листопада 2006 року та новим іпотекодержателем предмета іпотеки, а саме квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх обов`язків за кредитним договором та договором іпотеки, 24 квітня 2017 року уповноважені особи ТОВ «ФК «Женева» направили рекомендованим листом [PERSON] вимогу про усунення порушень основного зобов`язання, повідомивши про намір звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку її невиконання, яка була отримана останнім 27 травня 2017 року. 03.09.2020 з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, уповноважені особи ТОВ «ФК «Женева» дізналися, що 27.06.2017 [PERSON] відчужив належну йому ј квартири [ADDRESS] за договором дарування [PERSON] . Враховуючи, що вимога про усунення порушень основного зобов`язання була отримана [PERSON] 27.05.2017, а договір дарування було укладено 27.06.2017, то уповноважені особи ТОВ «ФК «Женева» вважають, що даний договір дарування є фіктивним, оскільки він укладений в останній день (30 день), перед днем набуття ТОВ «ФК «Женева» права звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 35, 37 Закону України «Про іпотеку». З відзиву Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справі № 760/2648/18 за позовом [PERSON] до ПАТ «УПБ», ТОВ «ФК «Женева» про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимог за кредитним договором та договором іпотеки, визнання протиправним та скасування рішення та запису в Державному реєстрі речових прав, представнику ТОВ «ФК «Женева» стало відомо, що з 09 травня 2000 року до 26 червня 2015 року [PERSON] був співробітником ПАТ «Український професійний банк» та на момент укладення кредитного договору обіймав посаду начальника відділу управління ризиками та був членом кредитного комітету банку, а відтак був обізнаний про всі законодавчі механізми, в тому числі і про п.п. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що дало йому можливість в останній день перед днем набуття ТОВ «ФК «Женева» права на звернення стягнення на предмет іпотеки створити умови застосування положень Закону про мораторій щодо взятих на себе зобов`язань. Таким чином, позивач вважає, що сторони договору дарування при його укладенні достовірно знали про наявність заборгованості, а також про те, що на 30 день після отримання [PERSON] вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, ТОВ «ФК «Женева» набуде прав на звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому для уникнення таких наслідків уклали договір дарування в останній день перед днем набуття ТОВ «ФК «Женева» права на звернення стягнення на предмет іпотеки. Дії сторін договору дарування є очевидно недобросовісними та є проявом зловживання своїми правами відносно прав та інтересів кредитора-іпотекодержателя, оскільки договір дарування направлений на недопущення звернення стягнення на предмет іпотеки. Правова мета цього договору є іншою, ніж та, що передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04.02.2021 вказану позовну заяву направлено за підсудністю до Деснянського районного суду міста Києва. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 24 травня 2021 року. Підготовче засідання 24.05.2021 відкладено на 24.06.2021. 14.06.2021 через електронну пошту суду, а 17.06.2021 через канцелярію суду, представником відповідача-1 - адвокатом Поповичем В.М. подано відзив на позовну заяву, в якому він просить у задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на те, що позивач в рахунок забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором отримав право на звернення стягнення на нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS] . Таким чином, ј квартири [ADDRESS] не є предметом договору іпотеки, на який хоче звернути стягнення позивач. Позивач, придбавши права вимоги за кредитним (№ 14) та іпотечним (№ 14/1) договорами від 21.04.2017 направив відповідачу лист з вимогою погашення заборгованості та наміром звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] . Однак підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки у позивача не було, оскільки на момент придбання факторинговою компанією активів банку заборгованість відповідача за кредитним договором, відповідно до графіка платежів, складала 864,72 доларів США. Крім того, відповідач систематично вносив платежі на погашення заборгованості за кредитним договором № 643 від 29.11.2006, що підтверджується банківськими квитанціями. Зокрема, лише упродовж березня-вересня 2017 року відповідач сплатив в рахунок погашення кредиту 103 193,45 грн., з яких 80 617,45 грн. уже безпосередньо позивачу. При цьому, заборгованість за тілом кредиту погашена відповідачем включно по 2023 рік. Оціночна вартість іпотечного майна у вигляді квартири [ADDRESS] , майже утричі перевищує заборгованість за кредитним договору. На даний час відсутнє судове рішення щодо примусового стягнення з [PERSON] за кредитним договором № 643 від 26.11.2006, що свідчить про відсутність умислу останнього на приховування майна, на яке може бути звернено стягнення. Позивач, зареєстрував за собою 17.08.2017 право власності на предмет іпотеки, відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку». І це при тому, що відповідач відреагував на лист від 27.05.2017, направивши позивачу адвокатський запит та продовжуючи погашати заборгованість за кредитним договором. Відповідь позивач так і не надав, що вчергове підтверджує той факт, що ТОВ «ФК «Женева» не було зацікавлене у поступовому погашенні [PERSON] кредиту згідно з наявним графіком, оскільки останній передбачав повне виконання кредитних зобов`язань в листопаді 2031 року. Не погоджуючись із таким станом справ [PERSON] оскаржив дії держреєстратора, оскаржив договір № 14 від 21.04.2017 про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договір № 14/1 від 21.04.2017 про відступлення прав вимоги за іпотечним договором в судовому порядку. За результатами розгляду позовної заяви в рамках справи № 760/2648/18 судом першої інстанції вимоги позивача задоволено частково, а саме скасовано рішення держреєстратора про реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «ФК «Женева» та скасовано запис у держреєстрі речових прав на нерухоме майно з цього приводу. Суд апеляційної інстанції погодився з таким рішенням. Також у відзиві на позовну заяву представник відповідача-1, посилаючись на статті 258 та 728 ЦК України, вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності, і, як наслідок, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Крім того, представник відповідача-1 зазначає, що відступлення права вимоги за оспорюваними договорами відбулось на користь ТОВ «ФК «Женева», яке не є фінансовою установою з правом надавати споживчі кредити у валюті, а, відтак, не наділено правом виступати кредитодавцем та іпотекодержателем у відносинах із відповідачем. Підготовче засідання 24.06.2021 відкладено на 08.09.2021 для надання можливості стороні позивача ознайомитися з відзивом, а також у зв`язку з витребуванням доказів, а саме ухвалою суду витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайка Євгена Вікторовича належним чином засвідчену копію договору дарування 1/4 квартири [ADDRESS] , укладеного 27.06.2017 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Євгеном Вікторовичем. 02.07.2021 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він просить суд позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що уповноважені особи ТОВ «ФК «Женева» вважають, що договір дарування є фіктивним, оскільки даний договір укладений не з метою переходу права власності на 1/4 квартири [ADDRESS] від [PERSON] до [PERSON] , а з метою створення умов поширення на відносини між [PERSON] та ТОВ «ФК «Женева» положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». На положення саме цього Закону [PERSON] систематично посилався як на підставу задоволення своїх позовних вимог про скасування реєстрації права власності на предмет іпотеки (квартира [ADDRESS] ) за іпотекодержателем у справі № 760/2648/18 і положення саме цього Закону стали основною підставою задоволення його позовних вимог у зв`язку з відсутністю у власності [PERSON] іншого нерухомого майна, окрім переданого в іпотеку. Зазначені обставини встановлені рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 09 серпня 2019 року, яке в подальшому було залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 18.01.2021 у справі № 760/2648/18, а тому не підлягають доказуванню. Право ТОВ «ФК «Женева» на звернення стягнення на предмет іпотеки стало порушеним внаслідок укладеного оспорюваного договору дарування. Таким чином, ТОВ «ФК «Женева» є заінтересованою особою в розумінні ст. 215, 216 ЦК України, а тому, на думку позивача, наявність зв`язку між договором дарування та договором відступлення прав вимоги не є обов`язковою і положеннями чинного законодавства не вимагається, відтак твердження представника відповідача з цього приводу є необґрунтованими та не заслуговують на увагу. Також представник позивача звертає увагу на те, що в усіх Договорах з Банком, [PERSON] вказував адресу [ADDRESS] . Уповноважені особи товариства неодноразово намагалися отримати інформацію з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно за пошуковим запитом: « [ADDRESS] », про що свідчить копія інформаційної довідки від 24.05.2019, але інформація про зареєстроване право власності в реєстрі речових прав відсутня. Згодом уповноважені особи товариства звернулися до КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» про те, хто є власником квартири [ADDRESS] , але отримали лист-відмову вих. № 062/14-9722 від 11.07.2019. Тільки після отримання відповіді КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації», на запит приватного виконавця, стало відомо, що за [PERSON] зареєстровано на праві власності 1/4 квартири [ADDRESS] . Таким чином, про факт порушення прав ТОВ «ФК «Женева» уповноважені особи товариства дізналися 03.09.2020, при цьому, щодо вимог про визнання договору недійсним застосовується строк загальної позовної давності в три роки, а тому посилання представника відповідача на те, що позов було подано лише через 5 місяців з дня, коли уповноважені особи дізналися про порушення прав товариства не заслуговують на увагу. Представник позивача просить суд критично ставитися до інших заперечень представника відповідача проти позовних вимог та посилань на обставини, якими він обґрунтовує такі заперечення, адже вони не стосуються предмета розгляду справи. 13.07.2021 на виконання вимог ухвали суду 24.06.2021 третьою особою надано витребувані судом документи. 17.08.2021 представник позивача подав додаткові пояснення, в яких підтримав позовні вимоги, вказавши, з посиланням на ст. 13 ЦК України, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки даний договір укладений не з метою переходу права власності на 1/4 квартири [ADDRESS] від [PERSON] до [PERSON] , а з метою створення умов поширення на відносини між [PERSON] та ТОВ «ФК «Женева» положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Таким чином, дії сторін договору дарування очевидно були направлені на недопущення звернення стягнення на предмет іпотеки, що в свою чергу є зловживанням правом у матеріально-правовому сенсі, а тому, на думку позивача, позовні вимоги товариства є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В своїх поясненнях позивач посилається на правову позицію Верховного Суду у справі № 214/5314/17 від 08.07.2020. Підготовче засідання 08.09.2021 відкладено на 25.10.2021 для надання можливості стороні відповідача надати заперечення на відповідь на відзив. 16.09.2021 представником відповідачів подано заперечення на додаткові пояснення, в яких він зазначає, що всі дії ТОВ «ФК «Женева» спрямовані на те, щоб закріпити за собою право власності на квартиру [ADDRESS] , у тому числі і шляхом встановлення факту наявності у власності Боржника ( [PERSON] ) іншого, окрім переданого в іпотеку житла. Здійснити дарування права власності на 1/4 квартири [ADDRESS] , відповідач-1 мав намір ще з того часу як придбав квартиру [ADDRESS] . Реалізувати задумане, а саме подарувати свою частку квартири, Відповідачу - 1 вдалося лише після звільнення з місця роботи, коли у нього з`явилося більше вільного часу. Те, що наявність вільного часу і отримання [PERSON] вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором припала саме на червень 2017 року є співпадінням, а не злим умислом. Для укладення кредитного договору від 29.11.2006 [PERSON] надав банку свої паспортні дані, де на сторінці ( № 11) реєстрації місця проживання стояв і стоїть на даний час штамп органу реєстрації (Ватутінське РУ ГУ МВС в м. Києві), в якому зазначено, що відповідач-1 з 24.03.1988 проживає за адресою: [ADDRESS] . З лютого 2015 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Іншої адреси ні ж та, яка зазначена в паспорті, банк не міг вказати як в кредитному договорі, так і в інших документах. Сам же [PERSON] робити будь-які правки в паспорті не мав права. У той же час юристи банку, які готували кредитний та іпотечний договори, а також нотаріус, який посвідчував ці договори, не уточнювали правильність заповнення працівниками реєстраційної служби (на той час паспортного столу) адреси проживання [PERSON] . Таким чином, твердження Позивача про маніпулювання відповідачем-1 адресами місця реєстрації з метою приховати наявність у власності іншого житла, а саме 1/4 квартири по [ADDRESS] , є безпідставними. Те, що позивач довідався про перебування на праві власності Відповідача-1 1/4 квартири по [ADDRESS] , лише у вересні 2020 року після її відчуження, не спростовує факту пропущення Позивачем загального строку звернення до суду (позовної давності) із позовом про визнання недійсним договору дарування. Представник відповідача, посилаючись на ряд позицій Верховного Суду, зазначає, що відповідач-1 не уникав сплати боргу, а укладення договору дарування не провокувало негативних наслідків для кредитора, яким виступало ТОВ «ФК «Женева», адже кредит погашався своєчасно, таким чином відповідач-1 не зловживав цивільними правами, тобто не використовував «право на зло». 25.10.2021 розгляд справи не відбувся з об`єктивних причин. Розгляд справи призначено на 08.12.2021. У підготовче засідання 08.12.2021 представники сторін з`явились. Ухвалою суду від 08.12.2021, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі. Суд перейшов до розгляду справи по суті. У судовому засіданні оголошено перерву до 31.01.2022. У судовому засіданні 31.01.2022 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити. Представник відповідачів заперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на додаткові пояснення. Відповідач-2 просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, відповідача-2, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 29 листопада 2006 року між ВАТ «Український професійний банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 643, відповідно до умов п. 1.1 якого банк надає позичальнику кредит на споживчі цілі в сумі 139 532,00 дол. США терміном до 10 листопада 2026 року зі сплатою 14% річних (а.с. 8 т. І). З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань, передбачених кредитним договором, між ВАТ «Український професійний банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки майнових прав (а.с. 9-12 т. І). Предметом вказаного договору іпотеки стали майнові права на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] за Договором про участь у будівництві об`єкту нерухомості № 0188/004 від 29 листопада 2006 року, яка стане власністю іпотекодавця в майбутньому та буде введена в експлуатацію в 2 кварталі 2009 року. 01 грудня 2011 року між ПАТ «Український професійний банк» та [PERSON] було укладено Договір про внесення змін № 2 до Договору іпотеки майнових прав від 29 листопада 2006 року, згідно з яким п. 1.3 іпотечного договору у забезпечення виконання своїх зобов`язань за Кредитним договором, іпотекодавець надав в іпотеку власне нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . 29 травня 2015 року Постановою Правління Національного банку України № 348 ПАТ «Український професійний банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних. З матеріалів справи також вбачається, що відповідач-1 був працівником ПАТ «Український професійний банк» з 09.05.2000 по 26.06.2015 та звільнений за власним бажанням. 21 квітня 2017 року між ПАТ «Український професійний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева» було укладено Договір № 14 про відступлення прав вимоги за кредитним договором та Договір № 14/1 про відступлення прав вимоги за договором іпотеки майнових прав (іпотечним договором). Згідно з Додатком № 1 до Договору № 14 про відступлення прав вимоги за кредитним договором право вимоги за кредитним договором № 643 від 29 листопада 2006 набуло ТОВ «ФК «Женева». Згідно з Додатком № 1 до Договору № 14/1 про відступлення прав вимоги за договором іпотеки майнових прав (іпотечним договором) право вимоги до [PERSON] за іпотечним договором набуло ТОВ «ФК «Женева». У зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язків за кредитним договором, позивач звернувся до відповідача-1 з заявою, в якій було запропоновано [PERSON] в порядку ст. 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку» протягом тридцятиденного строку з дня отримання повідомлення виконати основне зобов`язання, а також письмово повідомити ТОВ «Фінансова компанія «Женева» про свій намір купити предмет іпотеки і набути переважне право на його придбання. Заява була передана [PERSON] поштою рекомендованим листом з повідомленням про вручення 24 квітня 2017 року та отримана ним 27 травня 2017 року. Таким чином, відповідачу-1 встановлено строк до 27 червня 2017 року. Відповідь [PERSON] на повідомлення не надходила (а.с. 26). 27 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування ј квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Євгеном Вікторовичем, зареєстрований в реєстрі за № 2273 (а.с. 260). Позивач вказує, що сторони договору дарування при його укладенні достовірно знали про наявність заборгованості, а також про те, що на 30 день після отримання [PERSON] вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, ТОВ «ФК «Женева» набуде прав на звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому для уникнення таких наслідків уклали договір дарування в останній день перед днем набуття ТОВ «ФК «Женева» права на звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з п.п. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку. 17.08.2017 позивач зареєстрував право власності на предмет іпотеки. Відповідач звернувся до суду з позовом та просив: - визнати недійсним договір №14 про відступлення права вимоги за кредитним договором від 21 квітня 2017 року, укладеним між ПАТ «Український професійний банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Женева» про відступлення прав вимоги за кредитним договором №643 від 29 листопада 2006 року; - визнати недійсним договір № 14/1 про відступлення прав вимоги за договором іпотеки майнових прав від 21 квітня 2017 року, укладений між ПАТ «Український професійний банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Женева», про відступлення прав вимоги за договором іпотеки майнових прав від 29 листопада 2006 року; - визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора філії КП «Добробут» Литвинівської сільської ради у місті Києві Донського Я.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексовий номер: 36681804 від 18 серпня 2017 року; - визнати протиправним та скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності № 21939077 від 17 серпня 2017 року, внесений державним реєстратором філії КП «Добробут» Литвинівської сільської ради у місті Києві Донським Я.С., про реєстрацію права власності ТОВ «Фінансова компанія «Женева» на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 09 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду у справі № 760/2648/18, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у місті Києві Донського Я.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексовий номер: 36681804 від 18 серпня 2017 року) про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «Женева». Скасовано запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 21939077 від 17 серпня 2017 року про реєстрацію речового права, а саме: права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «Женева», вчинений державним реєстратором Філії КП «Добробут» Литвинівської сільської ради у місті Києві Донським Я.С., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1330548780000. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. При цьому, задовольняючи позовні вимоги у судових рішеннях у справі № 760/2648/18 суд виходили з того, що звернення ТОВ «ФК «Женева» до державного реєстратора та реєстрація права власності на квартиру, яка є предметом іпотеки, в порядку виконання умов іпотечного договору, є порушенням вказаного у договорі порядку та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», задоволення ТОВ «ФК «Женева», як іпотекодержателем, своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку», є тим же зверненням стягнення на предмет іпотеки, як і інші способи, визначені законом, на які розповсюджується Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому реєстрація квартири за товариством у такому порядку у порядку, суперечить цьому Закону. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19). Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 521/8260/17, від 12 листопада 2020 року у справі 607/1570/19, від 21 грудня 2020 року у справі № 638/18851/16, від 15 вересня 2021 року у справі № 606/1636/18, від 15 вересня 2021 року у справі № 202/7607/14-ц. Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 15 вересня 2021 року у справі № 606/1636/18. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд урахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) у законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема: у банкрутстві (ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.92 №2343-XII); при неплатоспроможності банків (ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 № 4452-VI); у виконавчому провадженні (ч. 4 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження» від 2.06.2016 №1404-VIII). Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинне бути виконане належним чином, а тому кожний кредитор управі розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому всі боржники мають на меті добросовісно виконати всі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається про людське око, таким критеріям відповідати не може. [PERSON] , відчужуючи належну йому на праві власності ј квартири [ADDRESS] , своїй матері - [PERSON] , був обізнаний про вимогу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева» щодо виконання основного зобов`язання за кредитним договором №643 від 29.11.2006 та міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку реалізації кредитором свого права на предмет іпотеки, передбаченого ст. 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку» (квартиру [ADDRESS] ). Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1, ч. 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тому дії особи, що вчинені без наміру створити будь-які юридичні наслідки, не призводять до правочинів. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому справжні їх цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від накладення на нього арешту і реалізації в рахунок виконання зобов`язань). Відповідачами суду не надано доказів, що під час укладення спірного договору їхня внутрішня воля відповідала зовнішньому її прояву, та що сторони договорів передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами. Відповідачі у справі не довели суду, що їхні дії, як сторін договору дарування, не направлені були на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, як до близьких родичів, з метою недопущення звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказані висновки суду узгоджуються з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 369/11268/16-ц) в постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року (справа № 405/1820/17), в постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року (справа № 372/3541/16-ц). Згідно з вимогами ст. 76-78 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи , які наведені представником відповідачів в межах наданих доказів, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. З огляду на існування між сторонами відносин за кредитним договором, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання договору дарування ј квартири [ADDRESS] від 27 червня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Євгеном Вікторовичем, як правочину, який укладений відповідачами з метою уникнення звернення стягнення кредитором на предмет іпотеки, є обґрунтованими. Однак у відзиві представник відповідачів вказує на пропуск позивачем позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Крім того, представник відповідачів у судовому засіданні 08.12.2021 просив застосувати наслідки спливу позовної давності. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). До даних правовідносин слід застосовувати загальну позовну давність, оскільки положення ст. 728 ЦК України розповсюджуються до вимог про розірвання договору дарування, а не визнання його недійсним. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом оскаржуваний договір дарування укладено відповідачами 27 червня 2017 року. Позивач зазначає про те, що він дізнався про вказаний правочин лише 03.09.2020, оскільки тільки після отримання відповіді КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації», на запит приватного виконавця, стало відомо, що за [PERSON] зареєстровано на праві власності 1/4 квартири [ADDRESS] . Суд відхиляє такі доводи позивача, з огляду на наступне. Пунктом 5 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 №1141 визначено, що інформація з Державного реєстру прав про зареєстровані речові права містить актуальні на дату та час її надання відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно, їх обтяження, наявні в Державному реєстрі прав, а також відповідні відомості з його невід`ємної архівної складової частини або відомості про відсутність зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, їх обтяжень. За бажанням особи інформація з Державного реєстру прав про зареєстровані речові права, крім відомостей, передбачених абзацом першим цього пункту, може додатково містити відомості про набуття, зміну і припинення речових прав на нерухоме майно, їх обтяжень, а також про внесені зміни до відповідних записів Державного реєстру прав та його невід`ємної архівної складової частини у хронологічному порядку. Пошук відомостей про зареєстровані речові права здійснюється за одним або декількома з таких ідентифікаторів: щодо нерухомого майна: - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна; - кадастровий номер земельної ділянки; - адреса закінченого будівництвом об`єкта; щодо суб`єкта речового права, обтяження - фізичної особи: - прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові; - номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі; - номер та за наявності серія документа, що посвідчує таку особу; - реєстраційний номер облікової картки платника податків; щодо суб`єкта речового права, обтяження - юридичної особи: - повне найменування юридичної особи; - ідентифікаційний код згідно з ЄДРПОУ. За зазначеними особою параметрами пошуку щодо нерухомого майна надаються відомості про зареєстровані речові права щодо такого нерухомого майна. Для ознайомлення особи за зазначеними нею параметрами пошуку щодо суб`єкта речового права, обтяження з використанням програмних засобів ведення Державного реєстру прав формуються перелік записів про нерухоме майно із зазначенням його адреси чи (щодо земельних ділянок) кадастрових номерів та окремо записи, що не містять відомості про адресу/кадастровий номер, або повідомлення про відсутність інформації за зазначеними особою параметрами пошуку. Після ознайомлення з відповідним переліком особа може отримати окремо щодо кожної земельної ділянки, об`єкта будівництва (закінченого будівництвом об`єкта), що міститься в ньому, інформацію з Державного реєстру прав про зареєстровані речові права або інформацію з Державного реєстру прав про зареєстровані речові права в цілому щодо суб`єкта речового права, обтяження. Таким чином, позивач міг довідатися про укладення спірного договору, починаючи з моменту його укладення, адже міг здійснити пошук в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про зареєстровані речові права за одним або декількома ідентифікаторами, як-то: прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові; номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі; номер та за наявності серія документа, що посвідчує таку особу; реєстраційний номер облікової картки платника податків. Тому, доводи позивача про те, що він дізнався про вказаний правочин лише 03.09.2020 суд відхиляє. Суд враховує, що заміна кредитора за зобов`язаннями відбулася 21.04.2017, оскаржуваний правочин вчинено відповідачами 27.06.2017, відповідно, саме 27.06.2017 позивач міг дізнатися про укладений між відповідачами договір дарування. Враховуючи вищевикладене, перебіг позовної давності розпочався з 27.06.2017, то строк звернення позивача з позовом до суду у даних спірних правовідносинах сплинув 27.06.2020, натомість позивач звернувся до суду з даним позовом лише 01.02.2021, тобто з пропуском строку для звернення до суду. Відповідач звернувся до суду із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Євген Вікторович про визнання договору дарування недійсним необхідно відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача. На підстав викладеного,

Outcome: dismissed