Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову вказує, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П., належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . Також, зазначає, що в квартирі за зазначеною вище адресою, окрім неї (позивачки), зареєстрована її донька - [PERSON] , яка після повернення позивачки з-за кордону, разом зі своєю сім`єю виїхала з належної позивачці квартири та стала проживати окремо. Позивачкою, як власником квартири [ADDRESS] , сплачується плата за надані комунальні послуги та здійснюються витрати по утриманню цього житла. Відповідачка ж в даній квартирі не проживає з жовтня 2020 року, її особисті речі в ній відсутні, а також вона не допомагає сплачувати комунальні послуги, які на неї також нараховуються, та не бере участі в інших витратах позивачки по утриманню квартири. Кореспонденцію за даною адресою відповідачка не отримує та взагалі квартирою не цікавиться. Разом з тим, такі дії відповідачки перешкоджають позивачці отримати субсидію. А тому, просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.11.2021 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Учасникам справи встановлено строк для подачі заяв по суті справи. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Грушевий Ю.В. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, визнати [PERSON] [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, не повідомивши суд про причини неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку - шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення на веб-порталі «Судова влада України». Суд ухвалив, справу вирішити за правилами заочного розгляду, передбаченими ст. ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідачки [PERSON] , повідомленої у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, яка не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, не подала відзиву проти позову, та зі згоди представника позивачки щодо такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON] - адвоката Грушевого Ю.В., пояснення свідка [PERSON] , та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] , що стверджується Договором купівлі-продажу від 28.04.1999 року, посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. (а.с. 6). Також, в судовому засіданні встановлено, що в належній позивачці квартирі [ADDRESS] зареєстрована її дочка - відповідачка [PERSON] , [INFO] , однак, остання у вказаному помешканні не проживає більше року та її особисті речі, одяг та речі домашнього вжитку там відсутні. Вказане стверджується актом про відсутність особи за місцем реєстрації від 27.11.2020 року, засвідченим членами комісії комітету самоорганізації населення мікрорайону «Митниця» [PERSON] , [PERSON] (а.с. 10), та показами свідка [PERSON] , наданими останньою в судовому засіданні (а.с. 42). Обставин, які б перешкоджали відповідачці [PERSON] у проживанні в квартирі [ADDRESS] судом не встановлено. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 389 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Частиною другою ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як вказано у Постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі №6-2931цс16, право користування чужим майном є по суті встановленням сервітуту, у зв`язку з чим його припинення повинно відбуватися з урахуванням вимог статей 405 та 406 ЦК України як правових норм, що регулюють спірні правовідносини щодо користування чужим житлом. Відповідно до ч 2. ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення право власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачка [PERSON] , яка є донькою позивачки, не проживає в квартирі [ADDRESS] більше одного року, підстави для збереження за нею жилого приміщення понад один рік відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України відсутні, тому суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] .

Outcome: approved