Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 25 серпня 2000 року вона та відповідач, [PERSON] , уклали шлюб, який був зареєстрований Миколаївською селищною радою м. Слов`янська Донецької області України, про що 25 серпня 2000 року в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 50. Вказане підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 25 серпня 2000 року. У шлюбі у них народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В той же час, поступово стосунки між нею та відповідачем почали погіршуватись, та незважаючи на всі спроби зберегти сім`ю, у грудні 2021 року шлюбні відносини між ними остаточно було припинено, внаслідок того, що вони мають різні погляди на сімейне життя, між ними відсутнє взаєморозуміння та втрачено почуття любові, в зв`язку з чим вони, хоча й проживають в одній квартирі, проте кожен живе своїм життям, спільного бюджету не мають, спільного господарства не ведуть. За таких обставин вона дійшла висновку про неможливість та недоцільність збереження такого шлюбу. Спору про місце проживання малолітньої дитини та розподіл спільного сумісного майна наразі вони не мають. У зв`язку з цим, вона вважає, що подальше збереження шлюбу неможливе та суперечить її інтересам, оскільки формальне збереження шлюбу без фактичного існування сімейного союзу між нею та відповідачем мають наслідком порушення як її особистих немайнових прав, зокрема права на повторний шлюб, так і майнових прав, адже перебування осіб у шлюбі передбачає і певний режим майна, придбаного подружжям за час шлюбу, і певні обмеження, пов`язані з придбанням та відчуженням такого майна. Крім того, збереження шлюбу суперечить інтересам їхніх дітей, оскільки останні наслідують приклад своїх батьків, які зобов`язані піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, а також виховувати їх в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї. З цих підстав вона вважає недоцільним надання їй та відповідачу судом строку для примирення, адже її бажання розірвати шлюб є добре виваженим та прийнятим після численних спроб зберегти сім`ю. Просить суд розірвати шлюб, зареєстрований 25 серпня 2000 року Миколаївською селищною радою м. Слов`янська Донецької області України, про що 25 серпня 2000 року в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 50, укладений між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Залишити позивачу після розірвання шлюбу прізвище « [PERSON] ». Судові витрати віднести на позивача. Відповідно до ч. 5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Позивач [PERSON] , в позовній заяві заявила Клопотання, в якому вона просить суд справу розглянути у її відсутності та просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] повідомлявся про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність у строк до 27 січня 2022 року надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив. Як вбачається з матеріалів справи кореспонденція, яка направляється на адресу відповідача [PERSON] , ним не отримується. Врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за місцезнаходження. Зміст наявного у справі документу (а.с.22) дає можливість дійти висновку, що на поштовому повідомленні були проставлені відмітки, наявність яких передбачена, як обов`язкова підстава визнання повістки такою, що вручена. На поштовому конверті, яким скеровувалась повістка від 12 січня 2022 року на Довідці «Про причини повернення/досилання» зазначено таку причину як «Адресат відсутній за вказаною адресою», що не дало змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 25 серпня 2000 року, який було зареєстровано Миколаївською селищною радою м. Слов`янська Донецької області Україна, Актовий запис № 50, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб (а.с.3). Від шлюбу в них є одна повнолітня дитина, [PERSON] , [INFO] , та малолітня дитина, [PERSON] , [INFO] . Їх сім`я фактично розпалася та сторони не підтримують сімейних стосунків, спільного господарства не ведуть. Спору з приводу майна та місця проживання дітей на теперішній час немає. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного кодексу України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї неможливе. Позивач [PERSON] не просить суд відновити дошлюбне прізвище і бажає надалі іменуватися прізвищем « [PERSON] ». На підставі викладеного,

Outcome: approved