Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0527 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . в порядку спадкування за законом після смерті батька, померлого [INFO] , посилаючись на відмову нотаріуса у видачі свідоцтва. В обґрунтування вимог зазначила, що [INFO] померла її бабуся [PERSON] , після смерті якої на підставі заповіту на ім`я її батька [PERSON] останній отримав у спадщину домоволодіння та земельну ділянку площею 0,0527 га по [ADDRESS] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про право на спадщину. [INFO] помер її батько [PERSON] , спадкоємцями за законом після смерті якого були вона та дружина [PERSON] [INFO] померла її мати [PERSON] , після смерті якої вона являється єдиним спадкоємцем. 22.12.2018 державний нотаріус видала їй свідоцтво про право на спадщину за законом, однак вказане свідоцтво було видане лише на домоволодіння, оскільки за життя батько не встиг зареєструвати своє право власності на земельну ділянку. У відмові нотаріуса зазначено про перебування вказаної земельної ділянки у власності [PERSON] відповідно до Державного акту на землю серії ДП від 18.09.1997 № 956. Тому з метою захисту спадкових прав просить задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою суду від 30 квітня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 17 січня 2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. В судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача адвокат Головіна Л.С. звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її та позивача відсутності, на заявлених вимогах наполягає з підстав, викладених в позові. До суду надійшла заява голови Довгинцівської районної у місті ради про розгляд справи за відсутності представника, заперечень щодо вимог позивачів за відсутності інших спадкоємців не мають, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду (а.с.52). Суд, враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до статті 41 Конституції України та частин першої та другої статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Як встановлено судом, [INFO] померла [PERSON] (а.с. 17 копія свідоцтва). Згідно свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 01 жовтня 2004 року, спадкоємцем після смерті [PERSON] був [PERSON] , про що видані відповідні свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння та земельну ділянку площею 0,0527 гектарів по [ADDRESS] . Відповідно до тексту свідоцтв, вони підлягали реєстрації в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникало у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (а.с. 18,19 копії свідоцтв). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 20 копія свідоцтва). Спадкоємцями за законом після його смерті були його дружина [PERSON] та донька [PERSON] по 1/2 частці за кожною. [PERSON] 22 грудня 2018 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] на 1/2 частку домоволодіння по [ADDRESS] (а.с. 22 копія свідоцтва). [INFO] померла [PERSON] (а.с. 21 копія свідоцтва). Спадкоємцем за законом після її смерті є донька [PERSON] , якій 22 грудня 2018 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері на 1/2 частку домоволодіння по [ADDRESS] (а.с. 24 копія свідоцтва). Постановою державного нотаріуса Сьомої криворізької державної нотаріальної контори від 05 червня 2019 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька [PERSON] померлого [INFO] , на земельну ділянку площею 0,0527 га для будівництва та обслуговування домоволодіння по [ADDRESS] , оскільки у спадкодавця за життя не виникло у повному обсязі право власності на вказану земельну ділянку: спадкодавець не зареєстрував право власності на вищезазначений об`єкт нерухомого майна в уповноваженому на те органі (а.с. 26 копія постанови). За інформацією Відділу у Криворізькому районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 26.03.2020, земельна ділянка площею 0,0527 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , перебуває у власності [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку і власності на землю серії ДП, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право власності на землю 18.09.1997 за № 956 (а.с. 27-29 копія повідомлення, Державного акту). За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на домоволодіння по [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] (а.с. 30 копія витягу). Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно частини третьої статті 1296 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частина перша статті 1218 ЦК України визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частинами першою, третьою статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до пункту 4.15 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого наказом Мін`юсту від 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що при переході права власності на будівлі та споруди з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 05 листопада 2009 року. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість (постанова Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 363/3619/18 (провадження № 61-3670 св 20). При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Так, Верховним Судом в постанові від 14 серпня 2019 року по справі № 523/3522/16-ц роз`яснено, що тлумачення вказаних норм свідчить, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Відсутність реєстрації права власності на земельну ділянку в складі спірного домоволодіння за життя [PERSON] не є перешкодою для реалізації позивачем права на прийняття спадщини після смерті батька, оскільки виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не здійснив державну реєстрацію права. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачами вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася, вони покладаються на позивачів.

Outcome: approved