Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

В листопаді 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27.01.1994 та договору дарування частини квартири від 17.10.2001 за реєстровим №3681 позивач є єдиним власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, відповідач був зареєстрований у квартирі позивача з 25.01.2002 року. Однак спільне життя у сторін не склалося і в 2018 році відповідач пішов із сім`ї, забрав усі свої речі, сторони припинили сумісне проживання. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.11.2020 шлюб між сторонами розірвано. Відповідач участі в утриманні квартири та оплаті комунальних платежів не бере, всі обов`язки по утриманню спірної квартири покладено лише на позивача як власника житла. Реєстрація місця проживання відповідача в житловому приміщенні, яке повністю належить на праві власності позивачці порушує її права як власника, а саме володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, створює перешкоди для отримання житлової субсидії, тому позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилася, однак надала суду заяву, відповідно до якої просила розглянути справу в її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити, судові витрати та витрати на правову допомогу залишає за собою. До судового засідання відповідач [PERSON] не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 223, 280\~ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечила проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27.01.1994, виданого виконкомом Вінницької міської Ради народних депутатів згідно із рішенням №65 від 27.01.1994 та договору дарування частини квартири від 17.10.2001, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Троян А.С. за реєстровим №3681, позивачці [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7, 8). Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано на підставі заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02.11.2020 (а.с. 9). Згідно із довідкою №69/111 від 28.10.2021, виданою ОСББ «Келецька-111» вбачається, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (власник), [PERSON] (син) та [PERSON] (а.с. 10). Згідно відомостей Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 11.11.2021, які надані на запит суду щодо встановлення зареєстрованого у законному порядку місця проживання відповідача [PERSON] вбачається, що відповідач з 25.01.2002 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18-19). Відповідно до акту від 03.11.2021, складеного сусідами позивачки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] встановлено, що відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстрований, однак не проживає з 2018 (а.с. 11). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтями 321, 391 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право користуватися, розпоряджатися та володіти своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним в будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах цієї категорії необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наведене свідчить про те, що при вирішенні питання про втрату права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін відсутності такої особи та поважність причини цієї відсутності. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позивач надала суду належні та допустимі докази на підтвердження факту, що відповідач [PERSON] , який є колишнім чоловіком позивачки по справі не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] без поважних причин більше року, не сплачує за комунальні послуги. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про те, що позов слід задовольнити, оскільки відповідач за вказаною адресою не проживає більше року без поважних причин, а наявність реєстрації [PERSON] порушує права та інтереси позивача щодо володіння та розпорядження належною їй власністю. За клопотанням позивача судові витрати з відповідача не стягувати.

Outcome: approved