Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання дій неправомірними, встановлення факту постійного проживання та користування жилим приміщення, зобов`язання вчинити дії, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з 11.06.2004 року зареєстрована та проживає у кімнаті [ADDRESS] . Відповідно до рішення Київської міської ради від 26.01.2012 р. № 32/7369 «Про прийняття гуртожитку, який не увійшов до статутного капіталу публічного акціонерного товариства «Київенерго», до комунальної власності територіальної громади міста Києва та надання дозволу на приватизацію жилих приміщень», прийнято рішення про передачу ПАТ «Київенерго» у власність територіальної громади м. Києва гуртожитку - по [ADDRESS] , та надано дозвіл на приватизацію жилих приміщень мешканцями гуртожитку. Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 1681 від 26.09.2012 р. «Про затвердження акта приймання-передачі гуртожитку на [ADDRESS] в комунальну власність територіальної громади міста Києва до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації», було затверджено відповідний акт прийому - передачі та передано гуртожиток у власність територіальної громади м. Києва. Відповідно до Ордеру № 186 на право користування жилою площею в гуртожитку по [ADDRESS] , виданого філіалом «Енергосервіс» ПАТ «Київенерго» від 03.08.2012, на підставі рішення комісії з надання права користування жилою площею в гуртожитках ПАТ «Київенерго» № 028/637 від 02.02.2005 р., [PERSON] із сім`єю з однієї особи надано право на користування жилого приміщення кімнати № [NUMBER] у гуртожитку по [ADDRESS] . Вказана кімната гуртожитку на даний час не приватизована та має загальну житлову площу 17,7 кв.м. В даній кімнаті зареєстрована та постійно фактично проживає лише позивачка, що підтверджується заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.02.2019 р. у справі № 754/16224/18, яким визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням кімнати [ADDRESS] . Дійсна реєстрація та фактичне проживання позивача з 11.06.2004 р. у кімнаті [ADDRESS] підтверджується: паспортом позивача; довідкою від 23.02.2021 року про реєстрацію місця проживання позивача; ордером № 186 від 03.08.2012 року, яким надано право на користування жилого приміщення кімнати № [NUMBER] «ліжко-місце» (5, 9 кв.м.) у гуртожитку по [ADDRESS] ; довідкою від 20.06.2019 № 184/02, виданою Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», про відсутність інших зареєстрованих та проживаючих осіб; квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг. Крім того, з моменту реєстрації та заселення в дану кімнату на ліжко - місце по день звернення до суду позивачка проживає у кімнаті одна більше п`яти років, на неї відкрито особовий рахунок, всі інші особи, які були зареєстровані в кімнаті, там не проживають, і станом на час її звернення із заявою про приватизацію кімнати ці особи не зареєстровані в даній кімнаті, що підтверджується долученими до позовної заяви доказами, тому житлові права інших осіб в даному випадку не порушуються. Позивачка зазначає, що власного житла на сьогоднішній день не має та перебуває на квартирному обліку в Деснянській РДА на квартирному обліку з 12.07.2010 року на загальних підставах. З метою приватизувати кімнату [ADDRESS] позивачка звернулася до Деснянської РДА із письмовими заявами. Проте Деснянською РДА відмовлено у приватизації у зв`язку з тим, що в ордері від 03.08.2012 надано право на зайняття ліжко-місця у гуртожитку, яке не підлягає приватизації, а також про відсутність у Деснянської РДА права видачі ордерів на жилі приміщення мешканцям, які в них постійно проживають, зареєстровані та перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та якими надано підтверджуючи документи про зняття з реєстрації інших мешканців кімнати. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: 1)визнати неправомірними дії Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про відмову [PERSON] у видачі ордеру серії Б на кімнату [ADDRESS] ; 2)встановити факт постійного проживання та права користування на законних підставах з 11.06.2004 року [PERSON] кімнатою [ADDRESS] (площею 17, 7 кв.м.); 3)зобов`язати Деснянську районну в м. Києві державну адміністрацію, Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації видати [PERSON] оформлений ордер серії Б на житлове приміщення, а саме кімнату [ADDRESS] . 11.09.2021 року до суду надійшов Відзив представника відповідача Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у відзиві, представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними з тих підстав, що ордер виданий позивачці на право зайняття ліжко-місця у кімнаті [ADDRESS] , а ліжко-місце не є об`єктом приватизації. Крім того, у Деснянської РДА відсутнє право на видачу ордерів на житлові приміщення у гуртожитку по [ADDRESS] . На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити. У судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідача - Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених у Відзиві на позов, просила відмовити у позові. Представник відповідача - Управління житлово-комунального господарства Деснянської РДА - у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, представників відповідачів, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 11.06.2004 року зареєстрована у гуртожитку у кімнаті [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання. Відповідно до Ордеру № 186 на право користування жилою площею в гуртожитку по [ADDRESS] , виданого філіалом «Енергосервіс» ПАТ «Київенерго» від 03.08.2012, на підставі рішення комісії з надання права користування жилою площею в гуртожитках ПАТ «Київенерго» № 028/637 від 02.02.2005 року, [PERSON] із сім`єю з однієї особи надано право на користування жилим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] . Відповідно до рішення Київської міської ради від 26.01.2012 р. № 32/7369 «Про прийняття гуртожитку, який не увійшов до статутного капіталу публічного акціонерного товариства «Київенерго», до комунальної власності територіальної громади міста Києва та надання дозволу на приватизацію жилих приміщень», прийнято рішення про передачу ПАТ «Київенерго» у власність територіальної громади м. Києва гуртожитку - по [ADDRESS] та надано дозвіл на приватизацію жилих приміщень мешканцями гуртожитку. Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 1681 від 26.09.2012 р. «Про затвердження акта приймання-передачі гуртожитку по [ADDRESS] в комунальну власність територіальної громади міста Києва до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації», було затверджено відповідний акт прийому - передачі та передано гуртожиток у власність територіальної громади м. Києва. Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року задоволено позовні вимоги [PERSON] та визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме кімнатою [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] . Вказана кімната у гуртожитку на даний час не приватизована та має загальну житлову площу 17,7 кв.м. З метою приватизації кімнати [ADDRESS] позивачка звернулася до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із письмовими заявами. На відповідні письмові звернення позивачці Деснянською РДА відмовлено у приватизації кімнати у зв`язку з тим, що відповідно до ордеру від 03.08.2012 їй надано право на зайняття ліжко-місця у гуртожитку, що не підлягає приватизації, а також у зв`язку із відсутністю у Деснянської РДА права видачі ордерів на жилі приміщення мешканцям, які в них постійно проживають, зареєстровані та перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та якими надано підтверджуючи документи про зняття з реєстрації інших мешканців кімнати. Вирішуючи по суті позовні вимоги [PERSON] , суд виходить з наступного. Частинами третьою, п`ятою статті 9 Житлового кодексу України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. Вказаний Закон передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Згідно із частиною десятою статті 8 Закону органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до вказаного Закону та з метою приведення у відповідність із законодавством нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396 було затверджено Положення, яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положення, в тому числі й рішення органу приватизації. Вказані вище Закону та Положення встановлюють порядок передання квартир у приватну власність, згідно з яким наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний у місячний термін із дня одержання заяви прийняти рішення про передання житла у власність, після чого оформити відповідне свідоцтво. Порядок користування житловими приміщеннями у гуртожитках врегульований окремими нормами Житлового кодексу України. Відповідно до положень частини 2 статті 128 Житлового кодексу жила площа у гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управління яких перебуває гуртожиток. Приписами статті 129 Житлового кодексу встановлено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Таким чином, вищенаведені правові норми містять вичерпний перелік юридичних осіб, правомочних видавати ордери на жилі приміщення у гуртожитках. Відповідно до п. 6 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018 року № 498, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація як орган державної влади, суб`єкт владних повноважень не належить до кола юридичних осіб, зазначених у статтях 129 та 129 Житлового кодексу, а також не є органом місцевого самоврядування у розумінні Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Право видачі ордерів на жилі приміщення в гуртожитках мешканцям, які постійно в них проживають, зареєстровані та перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, делеговане Деснянській районній в м. Києві державній адміністрації Київською міською радою та закріплене у пункті 3 Рішення Київської міської ради від 24.05.2012 року № 596/7933 «Про приватизація жилих приміщень у гуртожитках м. Києва» (у редакції від 13.11.2013 № 473/9961). Перелік гуртожитків, на які поширюється дія вищевказаного Рішення Київської міської ради, наведений у Додатку до Рішення. Слід зазначити, що гуртожиток по [ADDRESS] у Додатку до Рішення відсутній, відтак дія Рішення Київської міської ради на нього не поширюється. З наведеного випливає, що орган місцевого самоврядування - Київська міська рада - не делегувала Деснянській районній в м. Києві державній адміністрації повноваження щодо видачі ордерів на житлові приміщення у гуртожитку по [ADDRESS] , а на законодавчому рівні відповідач 2 таким правом не наділений. Факт зайняття позивачкою на законних підставах ліжко-місця у спірній кімнаті, постійне проживання [PERSON] у спірній кімнаті та несення витрат по утриманню житла у контексті чинного житлового законодавства не є правовими підставами для зобов`язання відповідача у судовому порядку видати позивачці ордер серії Б на зайняття жилої площі у гуртожитку у розмірі 17, 7 кв.м., тобто всієї спірної кімнати. Отже відмова відповідача 2 видачі позивачці ордер серії Б на зайняття кімнати [ADDRESS] обґрунтована відсутністю відповідних правових підстав та необхідного обсягу повноважень для вчинення таких дій, а тому не може вважатися неправомірною. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. За змістом положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Конституцій Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 р. № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в рішення від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Звідси поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст. Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають чи припускають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище. Отже, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для задоволення позовних вимог, а тому суд вважає позов [PERSON] безпідставним та необґрунтованим, а тому таким, що не підлягає задоволенню. Що стосується тверджень позивача про те, що відповідач самоусунувся та зайняв пасивну позицію для вирішення житлових питань позивачки, то слід зазначити наступне. Як вбачається з письмових матеріалів справи, відповідач 2 неодноразово звертався до виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), зокрема, до Департаменту будівництва та житлового забезпечення, Департаменту житлово-комунального господарства, за змістом яких відповідач 2 пропонував внести зміни до рішення Київської міської ради від 26.01.2012 № 32/7369 «Про прийняття гуртожитку, який не увійшов до статутного капіталу публічного акціонерного товариства «Київенерго», до комунальної власності територіальної громади м. Києва та надання дозволу на приватизацію жилих приміщень», у частині делегування Деснянській районній в м. Києві державній адміністрації права видачі ордерів на жилі приміщення у гуртожитку по [ADDRESS] , мешканцям, які постійно у ньому проживають, зареєстровані та перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов. З огляду на викладене вище, відмовляючи позивачці у видачі ордеру серії Б на спірну кімнату, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, як орган державної влади, суб`єкт владних повноважень, діяла у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України, як це передбачено ч. 2 ст. 19 Конституцією України. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд покладає на позивачку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed