Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

09 листопада 2021 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким: стягнути з ДП «Одеський авіаційний завод» (код ЄДРПОУ 07756801, місцезнаходження: м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 32А) на користь [PERSON] грошову недоплачену компенсацію за невикористану основну відпустку та грошову компенсацію по додатковій відпустці за особливий характер праці у розмірі 3123,48 грн. Стягнути з ДП «Одеський авіаційний завод» (код ЄДРПОУ 07756801, місцезнаходження: м. Одеса, проси. Небесної Сотні, 32А) на користь [PERSON] недоплачену вихідну грошову допомогу у розмірі 5569.89 грн. Стягнути з ДП «Одеський авіаційний завод» (код ЄДРПОУ 07756801, місцезнаходження: м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 32А) на користь [PERSON] середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 191975,94 грн. В обґрунтування свого позову посилається на те, що згідно наказу про звільнення від 30.04.2020 року за № 62к/тр у зв`язку із скороченням штату працівників прийнято рішення про звільнення [PERSON] , провідного інженера-конструктора бюро конструкторського супроводження дослідно-конструкторського бюро № 2 з виплатою компенсації за 6 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки та за 4 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за особливий характер праці. Позивач стверджує, що роботодавець провів розрахунок зі звільненим працівником не в повному обсязі, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 10.11.2021 року позовну заяву будо залишено без руху, у зв`язку з несплатою судового збору у розмірі 1919,76 гривень. На виконання вимог даної ухвали, 16 листопада 2021 року представником позивача до канцелярії суду надано квитанцію про сплату судового збору № FRT-AB020197MAV-21989488 від 15.11.2021 року у розмірі 1919,76 гривень. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 17.11.2021 року провадження по справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. 15 грудня 2021 року представником відповідача було надано відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому просив у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив постановити рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача Державного підприємства «Одеський авіаційний завод» Державного концерну «Укроборонпром» - Шепітко Ольга Юріївна у судовому засіданні запереччувала проти задоволення возову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи та наявні докази, суд доходить до висновку про те, що заявлений позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 18 серпня 1980 року позивача було прийнято на роботу інженером-конструктором 3 категорії у військову частину [NUMBER] . 14 жовтня 2004 року до до трудової книжки [PERSON] внесений запис № 13, з якого вбачається, що військова частина [NUMBER] перейменована на Державне підприємство Міністерства оборони України Одеське ремонтне підприємство «ОДЕСАВІАРЕМСЕРВІС». 16 січня 2014 року [PERSON] звільнено з роботи у зв`язку з закінченням строку трудового договору. 27 січня 2014 року [PERSON] прийнято на роботу до ДП «Одеський авіаційний завод» на посаду інженера-конструктора (по літаку та двигуну) 3 категорії дослідно-конструкторського бюро № 2. 04 травня 2020 року [PERSON] звільнено з роботи у зв`язку з скороченням штату працівників. Згідно наказу про звільнення від 30.04.2020 року за № 62к/тр у зв`язку із скороченням штату працівників прийнято рішення про звільнення [PERSON] , провідного інженера-конструктора бюро конструкторського супроводження дослідно-конструкторського бюро № 2 з виплатою компенсації за 6 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки та за 4 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за особливий характер праці. Відповідно до відомостей про розрахунок, при звільнені [PERSON] за квітень 2020 року вбачається нарахування позивачеві вихідної допомоги при скорочені у розмірі 5\~092,5 гривень, а також компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 2\~602,26 грн. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує на те, що вказана сума вихідної допомоги у розмірі 5092,50 грн. не відповідає дійсній сумі, яку позивач мав право отримати посилаючись на наступний розрахунок: Вихідні дані: 1. Заробітна плата за 2 останніх місяці роботи: березень 2020 - 5396,83 грн.; лютий 2020 - 3187,50 грн. 2. Кількість робочих днів: березень 2020-21; лютий - 2020 - 20; 3.Кількість відпрацьованих днів: березень 2020 - 10.5; лютий 6. ФОРМУЛА: Заробітна плата середньомісячна = заробітна плата середньо денна (х) середньо місячну кількість робочих днів. ФОРМУЛА: Заробітна плата середньо денна = (заробітна плата за лютий 2020 року + заробітна плата за березень 2020 року) (/) кількість відпрацьованих днів лютого 2020 + кількість відпрацьованих днів березня 2020. РОЗРАХУНОК: (3187.5+5396,83)/ (6+10.5)= 520,26 грн. середньо місячна кількість робочих днів: (20+21)72=20.5 днів. Зарплата середньомісячна 520,26x20,5=10 665.33 грн. Недоплата = сума до сплати - сума фактично сплачена при звільнені 10665,33-5092,5= 5569.89 грн., таким чином позивач вважає, що відповідачем при звільненні не доплачена позивачу вихідна допомога у розмірі 5,569,89 грн. Крім того, позивачем було проведено розрахунок за невикористані відпустки в наступному порядку: Розрахунок 6 календарних днів не використаної щорічної основної відпустки у 2020 році: ФОРМУЛА: заробітна плата середньо денна (х) кількість днів РОЗРАХУНОК: 520.5 х 6 = 3 123.00 грн. Розрахунок 1 календарного дня не використаної щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці 2020 року: ФОРМУЛА: заробітна плата середньо денна (х) кількість днів РОЗРАХУНОК: 520,5 х 1 = 520.5 грн. Розрахунок 4 календарного дня не використаної щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці 2019 року: ФОРМУЛА: заробітна плата середньо денна (х) кількість днів РОЗРАХУНОК: 520,26x4=2082,24 грн. Недоплата = сума до сплати - сума фактично сплачена при звільнені 5725,74 грн. -2602,26 грн. = 3123,48 грн. Позивачем також ставиться питання про стягнення з відповідача грошових коштів у вигляді середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати після звільнення до дати фактичного проведення повного розрахунку включно у розмірі 191\~975,94 грн. Так, щодо розрахунку суми вихідної допомоги при звільненні. Як вбачається з вказаного розрахунку, позивач при розрахунку середньомісячної заробітної плати взяв заробітну плату за лютий та березень 2020 року, що суперечить вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» в редакції, що діяла на момент звільнення Позивача, а саме: від 29.07.2015 року. Відповідно до абз. З п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно витягу з наказу ДП «ОАЗ» № 62к/тр від 30.04.2020 року Позивача звільнено 04.05.2020 року, тобто під час розрахунку середньомісячної заробітної плати необхідно брати останні 2 календарні місяці роботи Позивача на підприємстві - квітень та березень 2020 року. Представником відповідача до відзиву було надано витяги з табелю обліку робочого часу працівників ДП «ОАЗ» за березень та квітень 2020 року, та копії розрахункових листів [PERSON] за березень та квітень 2020 року. Так, заробітна плата за березень 2020 року складає 3 541,66 грн., в яку входить: оклад за 7 фактично відпрацьованих робочих днів - 2 833,33 грн. та вислуга років за 7 фактично відпрацьованих робочих днів - 708,33 грн. Заробітна плата за квітень 2020 року складає 407,19 грн., в яку входить: оклад за 0,5 фактично відпрацьованого робочого дня - 203,59 грн. та вислуга років за 0,5 фактично відпрацьованого робочого дня - 203,60 грн. Період простою не є відпрацьованим періодом, а тому у розрахунок середньоденної зарплати за 2 останні календарні місяці роботи участі не приймає. Абзацом 6 пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі- Порядок) передбачено, що час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. До цього часу належить, зокрема, час простою не з вини працівника. Пунктом 5 розділу 4 Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. \~ \~ \~ \~ Згідно п. 8 цього ж розділу Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством,- на число календарних днів у цей період. Також, слід звернути увагу, що відповідно до абз. З п. 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, Наказом ДП «ОАЗ» від ,26.02.2020 року № 21/ОД «Про затвердження розпорядку роботи підприємства у березні 2020 року» затверджено 3-денний робочий тиждень працівникам підприємства у березні 2020 року. Наказом Відповідача від 02.04.2021 року № 43/ОД «Про затвердження розпорядку роботи підприємства на період карантину» установлено фіксований час роботи для усіх працівників підприємства: понеділок з 8-00 год. до 9-00 год. щотижня у термін з 06.04.2020 р. по 30.04.2020 р. З урахуванням зазначених наказів, число робочих днів на підприємстві у березні 2020 року складає 14, а у квітні 2020 року - 0,5. Таким чином, розрахунок суми вихідної допомоги призвільненні наступний: Середньоденна заробітна плата = (заробітна плата за березень 2020 р. + заробітна плата за квітень 2020 р.) / (фактична кількість відпрацьованих днів у березні 2020 р. + фактична кількість відпрацьованих днів у квітні 2020 р.) (3541,66 + 407,19) / (7 + 0,5) = 3948,85 / 7,5 = 526,51 грн. - середньоденна заробітна плата. Середньомісячна заробітна плата = середньоденний заробіток х середньомісячну кількість робочих днів на підприємстві. Середньомісячна кількість робочих днів на підприємстві = (кількість робочих днів у березні 2020 р. + кількість робочих днів у квітні 2020 р.) / 2 (14 + 0,5) / 2 = 7,25 - середньомісячна кількість робочих днів на підприємстві 526,51 х 7,25 = 3817,20гри. - середньомісячна заробітна плата Позивача. Тобто, Відповідач переплатив Позивачу вихідну допомогу при звільненні (5205,36-3817,20) = 1388.16 грн. Щодо розрахунку за невикористані відпустки. Як вже зазначалось, позивач в позовній заяві вказує, що у 2020 році ним не використано щорічну основну відпустку - 6 календарних днів, у 2019 році не використано щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці - 4 календарних дні, а у 2020 році - 1 календарний день. Згідно рапорту начальника відділу роботи з персоналом ДП «ОАЗ», [PERSON] має 6 календарних днів відпустки за період роботи з 27.01.2020 по 04.05.2020 та 4 календарних дні відпустки за особливий характер праці відповідно до положень Колективного договору за період роботи з 27.01.2019 року по 31.12.2019 року. У 2020 році Позивач за період з 01.01.2020 року по 04.05.2020року відпрацював лише 20 робочих днів. Згідно п. 7 Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календ арних днів відпустки. Абзац 2 п. 7 Порядку встановлює, що святкові та неробочі дні, які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Святковими і неробочими днями згідно ст. 73 КЗпП України є: 1 січня - Новий рік,7 січня і 25 грудня - Різдво Христове, 8 березня - Міжнародний жіночий день, 1 травня - День праці, 9 травня - День перемоги над нацизмом у Другій світовій війні (День перемоги), 28 червня - День Конституції України, 24 серпня - День незалежності України, 14 жовтня - День захисників і захисниць України. Робота також не провадиться в дні релігійних свят:7 січня і 25 грудня - Різдво Христове, один день (неділя) - Пасха (Великдень), один день (неділя) - Трійця. Визначаючи кількість днів розрахункового періоду, з нього виключають не лише святкові та неробочі дні, а й робочі дні, протягом яких працівники з незалежних від них Причин працювали в режимі неповного робочого тижня (лист Мінпраці від 12.03.2007 р. № 66/06/186-07, лист Мінекономіки від 05.01.2021 р. № 4709-06/235-07). Відповідно до ст. 34 КЗпП простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Оплата простою здійснюється відповідно до ст. 113 КЗпП. Час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно з листом Мінсоцполітики від 20.12.2007 р. № 929/13/84-07 під час обчислення середньої заробітної плати за час відпустки з розрахункового періоду виключається час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково (абзац 6 п. 2 Порядку). До цього періоду відноситься час простою не з вини працівника, який оплачувався згідно з нормами ст. 113 КЗпП в розмірі не нижче 2/3 тарифної ставки (окладу). Оплата періоду простою оплачувалася Позивачу у розмірі 2/3 тарифної ставки (окладу), що підтверджується службовою запискою головного бухгалтера ДП «ОАЗ» (а/с 61). Таким чином, розрахунок за невикористані відпустки наступний: За період роботи з 27.01.2020 по 04.05.2020 (6 календарних дні): (заробітна плата травень 2019 - квітень 2020) / (346 днів - з урахуванням виключених святкових та неробочих днів і днів простою) х 6 днів відпустки = 79730,92 / 346 х 6 = 1382,61 грн. Період роботи з 27.01.2019 року по 31.12.2019 року (4 календарні дні):(заробітна плата травень 2019 - квітень 2020) / (346 днів - з урахуванням виключених святкових та неробочих днів і днів простою) х 4 дні відпустки = 79730,92 / 346 х 4 = 921,74 грн. Загальна сума за невикористані відпустки складає 2 304,35 грн., як в той час при звільнені позивачу було сплачено 2 602,26 грн. Тобто, Відповідачем зроблено переплату за невикористані відпустки у розмірі 297,91 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу . Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу наїежних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Позивачу було письмово повідомлено про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, що підтверджується розрахунковим листом за квітень 2020 року, та що Відповідачем при звільнені Позивача була зроблена переплата сум вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 1 686,05 грн. (а/с 59). Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що відповідачем не допущено порушень ст. 117 КЗпП України та не порушено права Позивача, а навпаки Позивач отримав значно більші суми виплати, які йому належать при звільненні, у зв`язку із чим відсутні підстави для стягнення 191 975,94 грн. середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс 16). Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Отже судом встановлено, що Державного підприємства «Одеський авіаційний завод» Державного концерну «Укроборонпром» правильно проведено розрахунок при звільненні позивача [PERSON] , у зв`язку з чим вимоги позивача не підтверджені, та спростовуються матеріалами справи. Відповідно до\~ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно\~ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу,\~\~при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно зі\~ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»\~підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) Статтею 2 вищезазначеного Закону встановлено, що така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати,\~\~ стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Відповідно статті 3 Закону\~сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивача, а відтак і про відсутність підстав для їх задоволення і в частині вимог щодо відшкодування на його користь моральної шкоди. За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1\~ст. 19 ЦПК України\~суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України\~передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі\~статтею 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року\~передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих\~Конституцією України\~прав і свобод людини та здійснення проголошеного\~Основним Законом України\~принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша\~статті 263 ЦПК). Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4\~ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2\~ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, 2\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до\~ст. 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed