Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулась до суду із заявою, де заінтересованою особою вказує [PERSON] про видачу обмежувального припису. В обґрунтування заяви вказує, що із [PERSON] , 14 липня 2006 року зареєстрували шлюб в відділі реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції. Від шлюбу у них народилися діти: дочка - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 17.12.2021 року шлюб було розірвано. Підставою для розірвання шлюбу стало те, що [PERSON] систематично вчиняв відносно заявниці фізичне та психологічне насильство, обзивав нецензурними словами, час від часу бив та постійно принижував. Зазначає, що не заважаючи на те, що із [PERSON] не проживають як чоловік та дружина протягом шести місяців, однак вказує про те, що останній продовжує переслідувати її та дітей, погрожує фізичною розправою. Також зазначає, що заінтересована особа телефонує до дітей, яким розповідає про негатив у стосунках, що впливає на х розвиток та уявлення про моральні засади суспільства. Вказує, що вона неодноразово викликала працівників поліції, які складали на [PERSON] протоколи про адміністративне правопорушення та проводили з ним профілактичні бесіди. Садгірським районним судом м. Чернівці останнього двічі було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, однак [PERSON] продовжує знущатися над заявницею та їх спільними дітьми. З посиланням на відповідні правові норми, додаючи докази протиправних дій [PERSON] , просить суд видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] на строк до шести місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав: заборонити йому наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання її та дітей, заборонити вести із нею та дітьми телефонні розмови, контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб та заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати, переслідувати її, дочку та сина і в будь-який спосіб спілкуватися із ними. Від заінтересованої особи [PERSON] заперечень на заяву до суду не надходило. Вказана заява надійшла до суду 24.01.2022 та того ж дня передана на розгляд головуючого судді Асташева С.А., згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 25 січня 2022 року вказана заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу визначено розглядати за правилами окремого провадження. Судове засідання призначено на 26 січня 2022 року, про що повідомлено сторін. У судове засідання 26 січня 2022 року заявниця не з`явилася, проте скерувала 26.01.2022 до суду письмову заяву, в якій підтримала заявлені вимоги, просила розглянути справу без її участі, заяву задовольнити та видати обмежувальний припис. Представник заявниці [PERSON] підтримав заяву та просив її задовольнити з підстав у ній зазначених. Заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у порядку передбаченому ч.9 ст.128 ЦПК України. Причини неявки суду не повідомив та письмових пояснень не надав. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису (ч.1 ст. 350-5 ЦПК України). Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних в суду матеріалів. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення процесуальних дій, в тому числі, забезпечення доказів, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши надані докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення по суті, вважає що вимоги заявниці є обґрунтованими, та такими, що відповідають її інтересам, а тому заяву слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 2006 року перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 грудня 2021 року. Рішення набрало законної сили 14.01.2022 року. За час шлюбу у сторін народилися діти: донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23 жовтня 2006 року, актовий запис №2112 та син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 31 січня 2014 року, актовий запис №235. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Так, постановою Садгірського районного суду м. Чернівці від 12 січня 2022 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КпАП України і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170,00 грн. Згідно вказаної постанови останній 27.11.2021 в [ADDRESS] вчинив словесний конфлікт зі своєю дружиною, в ході якого виражався нецензурною лайкою в її бік та погрожував фізичною розправою, чим спричинив психологічне насильство в сім`ї. Зі змісту постанови Садгірського районного суду м. Чернівці від 13.09.2021 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КпАП України і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170,00 грн. Згідно вказаної постанови останній 10.08.2021 в [ADDRESS] , перебуваючи в п`яному вигляді, вчинив відносно своєї дружини [PERSON] насильство в сім`ї, а саме: умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні в її сторону нецензурною лайкою та погрозах фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода її психічному здоров`ю. Постанова набрала законної сили 24.09.2021. Згідно даних Довідки про склад осіб, місце проживання яких зареєстроване у житловому приміщенні/будинку № 357996 від 24.01.2022, [PERSON] разом із дітьми: [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Також заявниця долучає скрін-шоти із «Вайберу» щодо переписки [PERSON] із нею, та диск із записами його розмов. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису визначений главою 13 розділу ІV «Окреме провадження» ЦПК України. Відповідно до ст.294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до ст.350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» № 2229-VIII від 07 грудня 2017 року. Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з п.п. 3, 7, 14, 17 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно п.7 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону, обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 вказаного Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Тобто, законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Частиною 2 статті 26 вказаного Закону передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України (ч.4,8 ст. 26) Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Згідно з ч.4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 зроблено висновок, що враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. При вирішенні питання застосування заходів тимчасового обмеження прав особи щодо заборони перебувати у місці проживання - перебування заявника, а також щодо заборони наближатися на визначену відстань до місця проживання заявника, суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 квітня 2020 року по справі №754/11171/19. Також Верховний Суд в зазначеній постанові зробив висновок, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом №2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. А неможливість задоволення вимог постраждалої щодо видачі обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав особи щодо прав на квартиру є помилковим, оскільки позбавляє заявника гарантій на спеціальні засоби правового захисту, які передбачені Законом № 2229-VIII. Згідно правової позиції Верховного суду, викладеної у постанові від 17 квітня 2019 року по справі №363/3496/18, суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду від 04 грудня 2019 року по справі №607/10122/19. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Таким чином, враховуючи вищезазначене, з огляду на встановлені судом обставини щодо наявності фактів вчинення [PERSON] по відношенню до колишньої дружини [PERSON] психологічного насильства, що підтверджується наданими постановами про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, існування між сторонами неприязних відносин, з врахуванням наданих доказів заявницею щодо висловлених в її сторону погроз та залякувань у телефонному режимі, суд приходить до висновку, що існує реальна ймовірність повторного вчинення домашнього насильства кривдником, а тому заявник, яка є жертвою такого насильства, потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Також захисту потребують і діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в присутності яких [PERSON] вчиняється домашнє насильство та які проживають разом із матір`ю, що піддається психологічному насильству. Виходячи зі змісту вказаного припису, та з врахуванням вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявниця є постраждалою особою, щодо якої [PERSON] було спричинено психологічне насильство, а [PERSON] , відповідно, - є кривдником. З аналізу вказаних вище норм беззаперечно вбачається, що заявниця, будучи постраждалою особою, має право на звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо кривдника, а також видачу такого припису в інтересах дітей. Крім того, суд, при вирішенні питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису встановив, яким формам домашнього насильства піддавалася заявниця, та оцінює ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Як зазначено вище, судом було встановлено, що заявниця піддавалася з боку заінтересованої особи [PERSON] домашньому насильству у формі психологічного насильства. При цьому таке насильство відбулось протягом незначного періоду часу двічі (згідно наданих до суду постанов про притягнення до адміністративної відповідальності), також кривдник неодноразово телефонує постраждалій особі та пише повідомлення погрожуючи їй та ображаючи її. Тому суд знаходить доведеним наявність ризику продовження у майбутньому домашнього психологічного насильства саме через спілкування заінтересованої особи та заявника, і спілкування із дітьми, які проживають із заявницею, в тому числі і по телефону. Тому, на думку суду, вимога про заборону заінтересованій особі у будь-який спосіб спілкуватись із заявником та дітьми, в тому числі і за допомогою засобів телефонного зв`язку чи в інший спосіб - є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Також, визначаючи заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] та покладення на нього обов`язків, враховуючи факт розірвання шлюбу та різне місце проживання сторін, наявний факт вчинення домашнього насильства за місцем проживання заявниці, суд знаходить підстави для можливості застосування заходів у вигляді заборони наближатися кривднику до місця проживання заявниці та дітей за адресою: [ADDRESS] на відстань не менше 300 метрів. Крім того, при визначенні строку обмежувального припису, суд знаходить, що [PERSON] слід встановити такий на строк 3 (три) місяці. Оскільки, на думку суду, саме такий строк буде розумним та достатнім у даній ситуації, з врахуванням наявності рішення суду про видачу обмежувального припису. При цьому суд вважає, що вимога заявника на встановлення заборони заінтересованій особі на максимальний строк, передбачений законом - 6 місяців у зв`язку з тим, що саме цього часу буде достатньо для припинення домашнього насильства - є надуманою та безпідставною, не доведеною жодними доказами, а пояснення представника з цього приводу - демагогічними. При цьому, встановлені судом заходи носять тимчасовий характер та не можуть обмежувати права [PERSON] , зважаючи на його неправомірні дії, а лише прийняті з метою убезпечити належну його поведінку та сприяти захисту прав та обов`язків постраждалої особи та забезпеченню кращих інтересів дітей. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що з метою запобігання ризиків повторного вчинення насильства у сім`ї, слід видати обмежувальний припис на строк 3 місяці, стосовно [PERSON] , яким визначити ряд заходів тимчасового обмеження його прав у виді: заборонити йому наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання заявниці та дітей, заборонити вести із нею та дітьми телефонні розмови, контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб та заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати, переслідувати колишню дружину, дочку та сина і в будь-який спосіб спілкуватися із ними. Такі заходи відповідно є законними, адже переслідують законну мету та їх слід вважати є пропорційними до мети, що переслідується, а також є необхідними в демократичному суспільстві з метою виховання особи в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття та запобігання вчиненню нових правопорушень. Згідно вимог ч.6 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи. Окрім того, відповідно до вимог ст.350-7 ЦПК України та ч.5 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду. Відповідно до вимог ч.3 ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи відносяться за рахунок держави. Згідно ч.4 ст.350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. На підставі викладеного та

Outcome: approved