Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Адвокат Петренко М.Г. звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 100 000 (сто тисяч) грн. та 45000 (сорок п`ять тисяч) грн.. пені за прострочення сплати боргу. розмірі 38660,80, та витрати пов`язані з розглядом справи. Також просить стягнути з відповідача судові витрати, а саме: судовий збір в сумі 1450 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 31 липня 2020 року відповідач позичила у позивача сто тисяч гривень, які зобов`язалась повернути до 31 липня 2021 року, про що нею особисто було написано розписку в присутності свідка [PERSON] . Гроші відповідач мала повертати рівними частинами по 25 тисяч грн. кожного кварталу. В разі несвоєчасного повернення коштів зобов`язалась сплатити пеню в розмірі 20% від отриманої суми за кожен день прострочення. В обумовлений строк відповідач борг не повернула. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням повернути борг, але остання свої зобов`язання не виконала. Пеня за невиконання боргових зобов`язань нараховується станом на 20.10.2021 року та становить: за період з 01.08.2020 року по 31.10.2020 року - 4550 грн., з 01.11.2020 року по 31.01.2021 року - 9100 грн., з 01.02.2021 року по 30.04.2021 року - 13200 грн., з 01.05.2021 року по 31.07.2021 року - 18200 грн., а всього 45050 грн. Відповідач [PERSON] подала до суду заяву про визнання позову в повному обсязі. Також подала клопотання про зменшення розміру судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача, в якому просить стягнути з неї 50 % судового збору та не стягувати витрати на правничу допомогу. Клопотання мотивує тим, що позивач не надала жодних документів щодо обґрунтування заявленої суми витрат на адвоката та підтвердження дійсної оплати грошових коштів. Крім того, адвокат Петренко М.Г. є невісткою позивача, що ставить під сумнів реальність сплати коштів за підготовку позовної заяви. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою від 04.11.2021 року відкрито провадження у справі, та вирішено розгляд справи проводити за правилами скороченого позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача адвокат Петренко М.Г. подала заяву про розгляд справи в режимі відео конференції, яка була задоволена ухвалою суду від 01.12.2021 року. Відповідач [PERSON] звернулась із заявою про розгляд справи за її відсутності. 27.01.2022 року на електронну адресу від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, оформлений у вигляді розписки від 31.07.2020 року, згідно якого відповідачка [PERSON] взяла в борг у позивачки [PERSON] грошові кошти в сумі 100000 (сто тисяч) грн. та зобов`язалася повернути їх до 31 липня 2021 року. Сплата боргу мала відбуватись рівними частинами по 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн. кожного кварталу та у випадку несвоєчасного повернення коштів відповідач зобов`язалась сплатити пеню в розмірі 20 % від отриманої суми за кожен день прострочення. Розписка була написана в присутності свідка [PERSON] , яка засвідчила факт передання коштів своїм підписом. Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін. Статтею 11 ЦК України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1 та 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За п. 2) ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, разом з тим після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Щодо самої суті договору позики суд зазначає, що Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 08.06.2016 ухвалив постанову у справі №6-1103цс16, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Отже, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення позики. Судом встановлено, що відповідачкою була написана розписка як борговий документ, що підтверджує прийняття позичальником відповідних зобов`язань. Крім того суд враховує визнання позову відповідачкою в цій частині. Оскільки відповідачка не повернула позивачу суму позики в обумовлений договором строк, то вказана сума підлягає стягненню, а позов в цій частині задоволенню. Щодо стягнення пені суд виходить з наступного. Пунктом 3 частини першої статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. За правилами статті 19 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Крім того, відповідно до статті 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частина 2 цієї статті передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Борговою розпискою встановлений розмір пені - 20% від суми заборгованості. Позивач надав розрахунок пені, відповідно до якого сума пені складає - 45050,00 грн. Проте на думку суду пеня обрахована позивачем невірно. Так, у розрахунку пені наданому позивачем вказано дату початку розрахунку - 01.08.2020 року, а остання дата закінчення розрахунку - 31.07.2021 року. У відзиві на позовну заяву відповідач не погоджується з нарахуванням пені за період, вказаний позивачем, та розміром пені, та вважає, що судом для нарахування пені має бути застосований період з 01.11.2020 по 31.07.2021. Так, відповідачем надано свій розрахунок пені. Згідно зіст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається з розписки від 31.07.2020 позичальник зобов`язувалась повертати суму позики рівними частинами щоквартально, кінцевий строк повернення позики 31.07.2021. Відтак, обов`язок по сплаті кожного чергового платежу у розмірі 25000,грн.. мав бути виконаний позичальницею включно у строк до 31.10.2020, 31.01.2021, 30.04.2021, 31.07.2021 відповідно. З наступного дня кожного чергового платежу наступало прострочення боржника і саме з цієї дати мала нараховуватися пеня. Відтак суд знаходить слушними доводи відповідачки і вважає вірним здійснений нею розрахунок пені. При цьому суд враховує, що позивачем заявлено вимогу про стягнення пені за період по 31.07.2021 і позбавлений можливості вийти за межі вказаного періоду нарахування та, відповідно, позовних вимог. Відтак позов в частині стягнення пені підлягає частковому задоволенню, а саме в сумі - 27300,00 грн. Враховуючи наведене позов підлягає частковому задоволенню і з відповідачки підлягає стягненню 127300,00грн. Розподіл судових витрат між сторонами. Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1, ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. З урахуванням того, що позовна заява задоволена частково, тому сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 1272,96грн. Щодо стягнення з відповідачки витрат на правову допомогу у розмірі 10000грн. суд виходить з наступного. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В підтвердження вказаної вимоги позивачкою надано лише договір про надання правової допомоги. У вказаному договорі не вказаний гонорар адвоката за надані послуги. Жодних інших доказів у підтвердження понесення таких витрат позивачкою не надано. Відтак вимога в цій частині задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та ст. 510,530, 625, 1046, 1048 ЦК України,

Outcome: approved