Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

20 вересня 2021 року представник позивача [PERSON] - Шманько О.А. звернувся до суду з позовною заявою в якій просить виселити відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з належного позивачу на праві приватної власності будинку [ADDRESS] та зняти їх з реєстрації за місцем проживання в даному будинку. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач являється власником вищевказаного будинку. В 2010 році позивач познайомився з відповідачкою [PERSON] , яка в той період мала на утриманні трьох неповнолітніх дітей і мала намір оформити на них опікунство, що отримувати від держави соціальні виплати. Для того щоб оформити опікунство на дітей [PERSON] потрібна була реєстрація місця проживання і позивач погодився допомогти їй надавши житло та відповідну реєстрацію, оскільки тривалий час не проживав у будинку так як виїздив на заробітки за межі Закарпатської області. Позивач наголосив на тому, що не проживав з відповідачкою [PERSON] однією сім`єю та не вів спільне господарство. Зі спливом часу діти стали дорослими і завели свої сім`ї, народили своїх дітей і фактично окупували будинок позивача. На даний час позивач має намір проживати в своєму будинку з жінкою, якою хоче створити сім`ю, однак не має такої можливості, так-як в його будинку проживають чужі люди і на його усні прохання в добровільному порядку звільнити будинок відмовлються. Проживання та реєстрація відповідачів в квартирі порушує право власності позивача на вказаний будинок, створює перешкоди в користуванні та розпорядженні майном. Відповідно до ч.2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Враховуючи викладене, Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.10.2021 року, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Копію ухвали про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження відповідачі отримали 03.11.2021 року. 23.11.2021 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позов в якому просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, вважаючи позов безпідставним та необґрунтованим. Як підставу своїх заперечень наводить те, що у 1997 році познайомилася з позивачем та проживала разом з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу по ромських традиціях та вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, купували речі для спільного користування. Всі свої зароблені кошти відповідач витрачала на будівництво та утримання спірного будинку, сплачувала комунальні послуги. На протязі всіх років спільного проживання відповідач разом з позивачем спільно виховували дітей, які їй були передані під опіку. Спірний будинок є єдиним житлом, яким мають право користуватися відповідачі. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] мають статус дитини-сироти, іншого житла на праві власності не мають. Твердження позивача про прохання в добровільному порядку зняти себе з реєстрації за місцем проживання та виселення не відповідають дійсності, оскілки позивач їх не висловлював ні в усній, ні в письмовій формі. Аналогічний відзив подано відповідачем [PERSON] 23.11.2021 року. 29.11.2021 року представником позивача Шманько О.А. подано відповідь на відзив в якій просив позов задоволити та зазначив, що факт заселення відповідачів у спірний будинок з листопада 2008 року не суперечить фактичним обставинам викладеним у позовній заяві. Твердження відповідачки [PERSON] про те, що вона проживала з позивачем однією сім`єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, є абсурдним та не підтверджено жодними доказами. Твердження відповідачки [PERSON] про те, що відносини з позивачем відповідали ромським традиціям не відповідає дійсності, оскільки проживання з жінкою на 15 років старшою та чужими дітьми, не відповідає таким, а посилання відповідачки [PERSON] на норму ст..116 ЖК України взагалі є недоречним. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що одноосібним власником будинку за адресою [ADDRESS] , на праві приватної власності, являється [PERSON] (а.с.7). Окрім позивача, у вказаному будинку є зареєстрованими відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та малолітні діти [PERSON] - [PERSON] , 2014 року народження, [PERSON] , 2018 року народження та [PERSON] , 2016 року народження (а.с.8). Згідно довідки Горондівської сільської ради № 355 від 22.09.2021 року [PERSON] є зареєстрованим за вищевказаною адресою, але не проживає (а.с.20). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Приписами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника жилого будинку, квартири, визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Одночасно, згідно вимог ст. 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі- ЄСП) від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява N 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. theUnitedKingdom), заява N 19009/04, п. 50). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до положень ст. ст. 64, 65 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. Суд ставить під сумнів твердження позивача про те, що відповідач [PERSON] вселилася в спірний будинок, так-як позивач погодився допомогти з реєстрацією місця проживання і житлом для того щоб [PERSON] мала змогу оформити опікунство над племінниками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки [PERSON] отримала опікунство над племінниками згідно рішення Виноградівскої міської ради Закарпатської області № 208 27.06.2006 року (а.с.53), а зареєструвалася в будинку позивача в 11.11.2008 року. Однак, суд не виключає можливості обману позивача з боку відповідача відносно вказаних обставин. Разом з цим, відповідачем не доведено факту ведення спільного господарства разом з позивачем, який не проживає за місцем реєстрації, наявності спільних витрат, купівлю майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, оскільки будь яких належних та допустимих доказів такого суду не надано. З огляду на наведене в судовому засіданні не здобуто доказів вселення відповідача [PERSON] в будинок позивача як члена сім`ї власника будинку, так само, як і не здобуто доказів наявності іншої угоди між позивачем та відповідачами про порядок користування цим приміщенням. Згідно акту матеріально побутових умов наданого Горондівсько сільською радою 20.04.2021 року, вбачається, що в будинку зареєстровано вісім осіб: позивач [PERSON] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітні діти [PERSON] - [PERSON] , 2014 року народження, [PERSON] , 2018 року народження та [PERSON] , 2016 року народження. Взаємні стосунки в сім`ї хороші, допомагають одне одному в роботі, сімейний бюджет розподіляється з урахуванням першочергових потреб, в оселі панує злагода і турбота про кожного (а.с.60). Однак, враховуючи те, що позивач в спірному будинку не проживає то суд дійшов переконання, що в акті матеріально побутових умов Горондівської сільської ради від 20.04.2021 року йдеться про сім`ю [PERSON] . В матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Горондівської сільської ради № 77/02-06 від 28.01.2022 року про недоцільність зняття з місця реєстрації та виселення малолітніх [PERSON] , 2014 року народження, [PERSON] , 2018 року народження та [PERSON] , 2016 року народження та особу з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування [PERSON] .. Вказаний акт також містить інформацію про те, що [PERSON] є зареєстрованим в спірному будинку, але не проживає. Однак, суд не бере до уваги вказаний висновок органу опіки та піклування, оскільки право власності є непорушним і підлягає захисту, а малолітні [PERSON] , 2014 року народження, [PERSON] , 2018 року народження та [PERSON] , 2016 року народження не є членами сім`ї [PERSON] в розумінні ст.3 СК України. У своїй постанові від 15.01.2020 року справа №754/613/18-ц провадження №61-1634св19 Верховний суд вказав, що, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Вирішуючи даний спір, судом досліджено наявні у справі докази і надано їм оцінку, встановлено дійсні обставини справи та надано їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, враховуючи принцип верховенства права та справедливості. Згідно частин 1-3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на вищенаведене, беручи до уваги те, що позивач, як власник майна скористався своїм правом на звернення до суду за захистом свого майнового права шляхом виселення відповідачів, які не є членами його сім`ї, проживання відповідачів у будинку позивача створює перешкоди для останнього, оскільки він не має можливості проживати у власному будинку, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову. Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь 5 000,00 гривень витрат на правову допомогу, суд констатує наступне: Статтею 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. У справі встановлено, що представництво інтересів позивача [PERSON] здійснював адвокат Шманько О.А. на підставі ордеру серії ЗР № 46282 від 20.09.2021 року, договору про надання правової допомоги від 31.05.2021 року. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2019 року у справі № 906/194/18 необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Стороною позивача не доведено понесення ним витрат на правову допомогу, а отже стягнення таких задоволенні не підлягає. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved