Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

Позивачка, [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивачці на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.01.1998 року, ордера на житлове приміщення, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №2764 від 10.12.2012 року та витягу про державну реєстрацію прав №36642394 від 10.12.2012 року, на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї №8366, виданої 18.10.2021 року виконавчим комітетом Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області в квартирі [ADDRESS] окрім позивачки зареєстровані наступні громадяни: син - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] , не родич - [PERSON] , [INFO] . Однак, відповідач [PERSON] з 1997 року не проживає в квартирі [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачеві не чинили. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду письмову заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до положень ч. 11 ст. 128 ЦПК України, а також з урахуванням постанови Верховного Суду від 27.03.2019 року (у справі №201/6092/17, провадження №61-48215св18), відзиву на позовну заяву не надав, тому суд вважає за можливе розглянути справу відповідно правил ст. ст. 280,287,288 ЦПК України - заочно. Позивачка не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] на праві приватної, спільної власності належить [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 27.01.1998 року (а. с. 5). Відповідно до довідки про державну реєстрацію прав, видної 10.12.2012 року КП «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» [PERSON] на праві приватної власності належить ј частка квартири [ADDRESS] (а. с. 8). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, спадкоємцем майна померлого [PERSON] є його дружина [PERSON] . Спадщина складається з ј частки житлової квартири [ADDRESS] (а. с. 7). Згідно довідки про склад сім`ї №8366, виданої 18.10.2021 року виконавчим комітетом Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області в квартирі [ADDRESS] окрім [PERSON] , [INFO] , зареєстровані наступні громадяни: син - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] , не родич - [PERSON] , [INFO] (а. с. 4). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] , комісія у складі депутата Покровської селищної ради та двох членів комісії провела обстеження матеріально-побутових умов за адресою: [ADDRESS] . Висновок комісії: [PERSON] за вказаною адресою зареєстрований, але з 12.08.1997 року не проживає, [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 1995 року, [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 2009 року (а. с. 11). За правилами ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб. Положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України закріплено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Серед іншого, норми статей 15, 16, 386 ЦК України гарантують власникові майна можливість усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. У відповідності до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить позивачці [PERSON] . Відповідач [PERSON] без поважних причин, тривалий час, а саме, більше 24 років, в даній квартирі не проживає, не несе витрат по утриманню зазначеної квартири та не сплачує кошти за комунальні послуги. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстрації за цим приміщенням відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з задоволенням позову, відповідно до ст. 141 ЦПК з відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 908,00 грн., сплачений останньою при подачі позовної заяви до суду.

Outcome: approved