Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

05 травня 2021 року Акціонерне товариство «Страхова компанія «ІНГО» (далі по тексту - АТ «СК «ІНГО») звернулось до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, яким просить стягнути з [PERSON] на власну користь 54722 грн. 58 коп. сплаченого страхового відшкодування та 2270 грн. 00 коп. сплаченого судового збору. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 09 червня 2018 року по автодорозі Київ - Ковель, 19 км. в напрямку м. Ковель сталась дорожньо - транспортна пригода (далі по тексту - ДТП) за участі автомобіля автобус «БАЗ» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля Mersedes - Benz, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Внаслідок даного ДТП автомобілі зазнали механічних ушкоджень. Винним у скоєнні ДТП на підставі постанови Ірпінського міського суду Київської області від 29 жовтня 2018 року визнано відповідача. Потерпілій особі на підставі рахунку № 100 від 26 червня 2018 року, калькуляції, страхового акту № 1741298 від 31 липня 2018 року виплачено страхове відшкодування в розмірі 54722 грн. 58 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 5031 від 10 серпня 2018 року. Зважаючи на вказане та вимоги ст. 993, 1166, 1187 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» позивач просить стягнути на власну користь з відповідача сплачене страхове відшкодування в розмірі 54722 грн. 58 коп. та пронесені судові витрати у виді сплаченого судового збору. Ухвалою суду від 14 травня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом і повідомленням сторін. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для їх вчинення. 02 липня 2021 року [PERSON] подав до суду клопотання про заміну неналежного відповідача на належного. 13 вересня 2021 року представник подав до суду заяву, якою заперечив проти заміни відповідача [PERSON] на Гірську ЗОШ І-ІІІ ступеня Бориспільської районної ради Протокольною ухвалою суду від 26 січня 2022 року у задоволенні клопотання [PERSON] відмовлено на підставі вимог ст. 51 ЦПК України та через відсутності такого клопотання саме від сторони позивача, категоричним непогодженням щодо заміни сторони відповідача від АТ «СК «ІНГО». Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони до суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, заяв чи клопотань на адресу суду не направили. Разом з тим, представник позивача подав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованоїЗаконом Українивід 17липня 1997року за№ 475/97-ВР передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Згідно ч. 2-4 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасники справи, відповідно ч. 3 ст. 13 ЦПК України, розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що 09червня 2018 року о 09 год. 05 хв. На автодорозі Київ-Ковель, 19 км. в напрямку м. Ковель [PERSON] , керуючи автобусом «БАЗ» д.н.з. [NUMBER] , порушив вимоги п.п.2.3Б, 13.1 ПДР, не дотримався безпечної дистанції та здійснив зіткнення з автомобілем Mersedes - Benz, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , що призвело до ДТП та механічних пошкоджень обох автомобілів. Наведене підтверджується довідкою № 3018162497081438 про ДТП від 09 червня 2018 року (а.с. 60). На підставі постанови Ірпінського міського суду Київської області від 29 жовтня 2018 року винним у скоєнні вищевказаного ДТП визнано [PERSON] .. Постанова суду набрала законної сили 09 листопада 2018 року (а.с. 61-62). За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Автомобіль Mersedes - Benz, д.н.з. [NUMBER] , на підставі генеральної угоди № 250598470.14 добровільного страхування засобів наземного транспорту, цивільної відповідальності, водія та пасажирів від нещасних випадків від 25 грудня 2014 року, укладеного між позивачем та ТОВ «ОТП Лізинг» та договору страхування № 250549066.17_006 був застрахованим у АТ «СК «ІНГО» (а.с. 51-58). 11 червня 2018 року страхувальник ТОВ «ОТП Лізинг» подало позивачу повідомлення про автоаварію разом з довідкою про ДТП від 09 червня 2018 року (а.с. 59). На підставі планової калькуляції № 1822 від 26 червня 2018 року, заяви про виплату страхового відшкодування від 18 липня 2018 року, страхового акта № 1741298 від 31 липня 2018 року, рахунку на оплату № 100 від 26 червня 2018 року АТ «СК «ІНГО» виплатило ТОВ «ОТП Лізинг» страхове відшкодування в розмірі 54722 грн. 58 коп.. Наведене підтверджується платіжним дорученням № 5031 від 10 серпня 2018 року (а.с. 63-67). Судом також встановлено, що [PERSON] на момент скоєння ДТП, перебував у трудових відносинах з Гірською ЗОШ І-ІІІ ступенів Бориспільської районної ради. Наведене підтверджується трудовою книжкою відповідача серії [NUMBER] , згідно якої, запис № 41 від 23 серпня 2016 року, [PERSON] на підставі наказу № 29-к/тр від 18 серпня 2016 року обіймає посаду водія, та дорожнім листом серії 05-ААА № 014753 від 09 червня 2018 року, згідно якого відповідач на автобусі БАЗ А079.09, д.н.з. [NUMBER] виконував посадові обов`язки по маршруту с. Гора, м. Бориспіль, м. Ірпінь, м. Бориспіль (звідки) до м. Бориспіль, м. Ірпінь, м. Бориспіль, с. Гора (куди). Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно підпунктів «г» і «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо ДТП визначено в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам ПДР; а також якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Таким чином, норми вказаного Закону надають страховику, який виплатив страхове відшкодування, альтернативне право на звернення з позовом у порядку регресу до водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, у визначених Законом випадках. Статтею 1187 ЦК України встановлено особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. За змістом ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Відповідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про деякі питання застосування судами норм законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року за № 4 не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку на підставі ст. 1191 ЦК. Відповідно ч. 3, 4 ст. 1187 ЦК України, на особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно. Частиною 1 ст. 1191 ЦК України визначено, що фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таким чином, альтернатива, визначена підпунктом 38.1.1 пункту 38.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» , до спірних правовідносин не застосовується. Зазначені висновки суду узгоджується з правовою позицією, наведеною у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-1737цс15 та у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц, які згідно ч. 3 ст. 263 ЦПК України є обов`язковими для судів при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. З урахуванням наведеного суд прийшов переконання, що [PERSON] є неналежним відповідачем у справі, оскільки він керував транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків, а тому саме Гірська ЗОШ І-ІІІ ступенів Бориспільської районної ради, як володілець транспортного засобу, має нести обов`язок по відшкодуванню шкоди, завданої її працівником. В свою чергу суд звертає увагу на те, що згідно ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Тобто, заміна неналежного відповідача у справі здійснюється на підстави ухвали суду, але лише за клопотанням позивача у справі. Однак, представник АТ «СК «ІНГО» таким процесуальним правом не скористався та, більш того, категорично заперечив заявою від 13 вересня 2021 року щодо необхідності заміни сторони відповідача у даній справі. Зважаючи на вказане, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову. При зверненні до суду з даним позовом АТ «СК «ІНГО» сплачено судовий збір в розмірі 2270 грн. 00 коп. Наведене підтверджується платіжним дорученням № 9531 від 27 квітня 2021 року. Відповідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в задоволенні позову, покладаються на позивача. Оскільки у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат по сплаті судового збору, суд не вбачає. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed