Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Волинського ліцею імені Нестора літописця Кременецької міської ради Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги\~ [PERSON] мотивував тим, що 29 жовтня 2021 року\~\~відповідачем винисено наказ № 210-к про його звільнення з посади сторожа з 01 листопада 2021 року у зв`язку із скороченням штату працівників. Позивач стверджував, що вказаний наказ є незаконним, оскільки при його звільненні роботодавцем було порушено процедуру звільнення, не попереджено його про звільнення не менше ніж за два місяці до звільнення, не враховано його переважне право на залишення на роботі, не запропоновано вакантної посади, як за фахом так і не за фахом, не надано інформації як особі, яку планувалося звільнити, щодо погодження профкому, оскільки він являється членом профспілки. 24 січня 2022 року від директора Волинського ліцею імені Нестора літописця Кременецької міської ради Тернопільської області Мишка В.І., який також є третьою особою, надійшла заява про визнання позову у повному обсязі та про розгляд справи у відсутності представника відповідача. В судове засідання позивач та його представник адвокат Зембра Є.Й. не з`явилися, однак подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримують з підстав, наведених у ньому. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд робить висновки про задоволення позовних вимог з таких підстав. Згідно вимог\~ст. 4 ЦПК України\~\~кожна особа має право в\~\~порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних\~\~або оспорюваних\~\~прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень, викладених у ст.13, 81 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Постановою №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~Пленум Верховного Суду України в ч.1 «звернув увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці». У відповідність до ч.1\~ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу України про працю України\~\~та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (\~ст.4 КЗпП України). Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи ( ч. 6\~ст.5-1 КЗпП України). Відповідно до п.1 ч.1\~ст.40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно п. 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори,\~\~пов`язані зі\~\~звільненням\~\~за п.1\~\~\~ст.40\~\~ КЗпП,\~\~ суди\~\~зобов`язані\~\~з`ясувати,\~\~чи\~\~дійсно\~\~у відповідача мали місце зміни в організації\~\~виробництва\~\~і\~\~праці, зокрема, ліквідація,\~\~\~\~реорганізація\~\~\~\~або\~\~ перепрофілювання підприємства,\~\~установи,\~\~організації,\~\~скорочення чисельності або штату\~\~працівників,\~\~чи\~\~додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства,\~\~що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці,\~\~про те, що працівник відмовився від переведення\~\~на\~\~іншу\~\~роботу\~\~або\~\~що власник\~\~або\~\~уповноважений\~\~ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж\~\~підприємстві,\~\~в установі,\~\~організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався\~\~він за два місяці про наступне вивільнення. Статтею 43 Конституції України\~встановлено, що кожен має право на працю. Держава створює умови для повного здійснення громадян права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у\~ст.5-1 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. З трудової книжки серії [NUMBER] вбачається, що позивач 15 лютого 2003 року прийнятий на посаду техпрацівника у Кременецькій ЗОШ-інтернат. 02 січня 2018 року переведений на посаду сторожа. 22 серпня 2018 року Кременецька загальноосвітня школа-інтернат 1-111 ступенів перейменована на Волинський ліцей імені Нестора літописця Кременецької міської ради Тернопільської області. Наказом директора Волинського ліцею імені Нестора літописця Кременецької міської ради Тернопільської області Мишка І.І. № 172-к від 09 вересня 2021 року «Про зміну істотних умов праці та можливе вивільнення працівників Волинського ліцею імені Нестора літописця» на виконання рішення Кременецької міської ради від 31 серпня 2021 року № 2120 «Про затвердження штатної чисельності адміністративно-господарського, допоміжно-технічного та молодшого обслуговуючого персоналу закладів освіти Кременецької міської територіальної громади на 2021-2022 навчальний рік», відповідно до пункту 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України, згідно ч.1 ст. 40 КЗпП України наказано повідомити працівників закладу про зміну істотних умов праці та можливе вивільнення з 09.11.2021. Наказом директора Волинського ліцею імені Нестора літописця Кременецької міської ради Тернопільської області № 210-к від 29 жовтня 2021 року «Про звільнення [PERSON] » звільнено 01 листопада 2021 року позивача з посади сторожа у зв`язку із скороченням штату працівників п.1 ст. 40 КЗпП України. Прийнято рішення про проведення повного розрахунку, виплату вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку. Частиною 2 ст. 40 Кодексу (КЗпП України) встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Згідно з ч. ч. 1 та 3\~ст. 49-2 КЗпП України\~про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті\~40, частини третьої статті\~49-2 КЗпП України\~щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний\~\~запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював. Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3\~ст. 49-2 КЗпП України\~роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Саме до такого розуміння цих норм зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від: 1 квітня 2015 року справі № 6-40цс15, 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, які відповідно до вимог\~ст.360 ЦПК України\~є обов`язковими для усіх судів України. У справах про поновлення на роботі обов`язок доказування законності звільнення, в тому числі дотримання процедури звільнення, покладено на роботодавця. Представник відповідача подав заяву про визнання позову. Відповідачем не подано до суду належних та допустимих доказів надання персональних пропозицій позивачу про усі наявні протягом терміну попередження конкретні вакантні посади, а також доказів, що він відмовився від запропонованих конкретних вакантних посад, що свідчить про не доведення відповідачем факту виконання ним в повному обсязі обов`язку, передбаченого\~ст.492 КЗпП України. Не спростовано представником відповідача твердження позивача про те, що позивач мав переважне право на залишення на роботі в порівнянні з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.3\~ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»\~у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Відповідачем в порушення вказаної норми закону не було надано будь - яких доказів проведення консультацій з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведення їх кількості до мінімуму або пом`якшення наслідків будь-яких звільнень, що свідчить про те, що зміни не відбулися, тому суд робить висновки про порушення відповідачем норм трудового законодавства при звільненні. Відповідно до ч. 2\~ст.235 КЗпП України\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Згідно\~ст.27 Закону України «Про оплату праці»\~порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року\~(далі - Порядок) передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата (абз. 3 п. 2). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Як вбачається з матеріалів справи, звільнення [PERSON] відбулося 01 листопада 2021 року, а відтак середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих ним за попередні повні два місяці роботи, а саме, за вересень та жовтень 2021 року. Згідно довідки Волинського ліцею імені Нестора Літописця Кременецької міської ради Тернопільської області №101 від 08.11.2021 року нарахована заробітна плата позивачу за вересень та жовтень місяці 2021 року становить 13389 (тринадцять тисяч триста вісімдесят дев`ять) гривень 46 копійок. Середньоденна заробітна\~плата обчислюється\~шляхом ділення\~13389\~гривень 46\~копійок на\~42 дні (22 робочих днів у вересні, 20 - у жовтні) та становить 318 гривень 80 копійок. А відтак,\~заробіток за\~час вимушеного\~прогулу з\~01\~листопада 2021\~року по\~день постановлення\~судового рішення\~складатиме 20403\~(двадцять\~тисяч чотириста\~три)\~гривень 20\~(двадцять)\~копійок\~(318.80 грн х 42 р.д.), і такий слід стягнути з відрахуванням всіх обов`язкових платежів і зборів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати. Відповідно дост.235\~КЗпП України\~в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи вищенаведене, суд в сукупності всіх обставин по справі, оцінивши\~\~винесені відповідачем накази з точки зору їх відповідності вимогам законодавства України, та визнання представником відповідача обставин на які посилається позивач, суд робить висновки про наявність підстав поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимога позивача про скасування наказу про звільнення є зайвою та суперечить вимогам ст. 235 КЗпП України. Крім того, позивачка просить компенсувати їй судові витрати на правову допомогу в сумі 2500 гривень. Так, у\~відповідності з п.п. 47-48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року, «Про\~застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», право на правову допомогу гарантовано статтями\~8,\~59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті\~12,\~42,\~56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений\~Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. До справи долучено довідку про внесення [PERSON] адвокату Зембрі Є.Й. на виконання угоди про правову допомогу в сумі 2500 гривень. З врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині, слід задовольнити в повному обсязі. Згідно із вимогами\~ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне із відповідача стягнути судові витрати. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: approved