Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , яким просив суд визнати недійсним та скасувати заповіт, складений 07.12.2013 року [PERSON] , і посвідчений приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області Чос О.П., яким вона заповіла все своє майно своєму синові- [PERSON] . Правовою підставою недійсності заповіту позивач вказує те, що, як на думку позивача, [PERSON] станом на 07.12.2013 року була у дуже важкому стані, проходила лікування. Через хворобу вона не сприймала дійсність і не могла керувати своїми думками та діями. В судовому засіданні [PERSON] доводи позову підтримав повністю, просив його задовольнити. Крім того, у судовому засіданні позивач усно доповняв доводи позову, вважав, що він також є сином своєї матері (спадкодавеці), і, як на його думку, має право спадкувати за законом. Крім того, вважав, що він має право на обов`язкову частку у спадщині, і також вказав, що на заповідача під час складення заповіту чинився тиск з боку відповідача. В судовому засіданні відповідач- [PERSON] заперечував, вважав, що позов надуманий, жодним доказами не доведений, воля матері відповідає змісту заповіту. Приватний нотаріус Чос О.П. у судове засіданні не з`явилась, сповіщалась належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання, обізнана про наявність у суді справи, правом надати суду пояснення третьої особи не скористалась. Приватний нотаріус Чос О.П. надала матеріали спадкової справи № 8/2014 від 17.05.2014 року, заведеної до майна [PERSON] , яка померла [INFO] . Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку: Сторони є рідними синами [PERSON] [PERSON] померла [INFO] (а.с. 5). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. За життя [PERSON] 07.12.2013 року склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області Чос О.П., яким вона заповіла все своє майно своєму синові- [PERSON] (а.с. 51). З матеріалів спадкової справи вбачається, що спадщину за заповітом прийняв [PERSON] , а у серпні 2014 року [PERSON] подав заяву, за змістом якої просив не видавати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки вважає заповіт недійсним. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі статтями 1247, 1248 ЦК України до форми заповіту встановлюються загальні вимоги, а саме заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу. Частиною другою статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 89 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вважає, що [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів того, що під час складання заповіту [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Більш того, у судовому засіданні [PERSON] на запитання суду чітко відповів, що мати не хворіла на час укладення заповіту до такого ступеня, що вказував на неспроможність адекватно сприймати та розуміти значення своїх дій, та керувати ними. Жодного доказу того, що на момент укладення заповіту [PERSON] була абсолютно неспроможна усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, суду не надано. Отже ці доводи позивача - голослівні. У судовому засіданні позивач почав змінювати підстави позову, вказувати на те, що під час складення заповіту на заповідача чинився певний тиск, він має право на частку у спадковому майні, а також має спадкувати за законом як спадкоємець першої черги. Суд зазначає наступне: Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову (принцип диспозитивності). До початку розгляду судом справи по суті позивач має право у спосіб подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 264/4263/16-ц). ВС КЦ у справі №917/1739/17 вказав, що обґрунтування позову певними правовими нормами, як і посилання на фактичні обставини справи та визначення предмету спору, процесуальним законом покладено саме на позивача, у зв`язку з чим у відповідача у справі виникають певні правомірні очікування, оскільки реалізація його прав на захист проти позову перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з правовими підставами, викладеними саме позивачем, а не тими, що можуть бути додатково самостійно визначені судом. Саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів. Тобто , на думку Суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - "суд знає закон", при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі). Таким чином, [PERSON] не має процесуального права змінювати правову підставу свого позову на стадії судового розгляду, і тому його доводи відхиляються судом. Отже жодних правових підстав для задоволення позову, в межах заявленої правової підстави та предмету спору, судом не встановлено, і у позові слід відмовити повністю. Питання судового збору у позові не порушувалось, підстав для його розподілу суд не вбачає. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 09.12.2019 року вжито заходів забезпечення позову, заборонено приватному нотаріусу Лиманського районного нотаріального округу Одеської області Чос О.П. видавати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що залишилось після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду (ч.ч. 9,10 ст. 158 ЦПК України). Суд вважає доцільним заходи забезпечення позову скасувати. На підставі наведеного, ст. 225 ЦК України, ст. ст. 11, 81,89, 256, 258-260, 353 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed