Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просила суд визнати недійсним заповіт, складений 5 березня 2013 року [PERSON] , [INFO] , на ім`я [PERSON] , [INFO] , посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Харківської нотаріальної контори Полтєвою І.О. та зареєстрований в реєстрі за № 6-56. В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] померла племінниця позивачки (спадкодавець) [PERSON] . За час життя спадкодавцем [PERSON] 5 березня 2013 року був складений заповіт на ім`я [PERSON] . Вищезазначений заповіт начебто був підписаний спадкодавцем особисто, однак у позивачки виникли обґрунтовані сумніви в тому, що саме спадкодавцем було підписано вказаний заповіт, з огляду на те, що підпис, який міститься в заповіті, на її думку не схожий на підпис, який мала спадкодавець [PERSON] . Крім того, підтримуючи досить тривалий час та по день смерті родинні відносини з [PERSON] , остання ніколи не повідомляла позивачці, як рідній тітці про те, що вона має намір скласти заповіт на все своє майно на ім`я відповідача, а також про те, що нею був складений такий заповіт. Отже, виникає необхідність у проведенні судової почеркознавчої експертизи. Крім того, спадкодавець досить довгий час мала неврологічні захворювання, в тому числі і на час складання заповіту, внаслідок яких і було констатовано смерть спадкодавця у 2016 році. Відтак, у позивачки є обґрунтовані сумніви у тому, що спадкодавець усвідомлювала значення своїх дій та/або могла ними керувати під час складання заповіту. Отже, виникає необхідність у проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи. Такі обставини, на думку позивачки, свідчать про порушення її, як спадкоємиці померлої племінниці [PERSON] , прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.04.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаною позовною заявою та розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.06.2021 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено частково та витребувано з Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, яка була заведена після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , а також належним чином завірену копію заповіту, складеного 05.03.2013 року [PERSON] , [INFO] , на ім`я [PERSON] , [INFO] , посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Полтєвою І.О. та зареєстрований в реєстрі за № 6-56. Крім того, витребувано від Комунального некомерційного підприємства "Міська клінічна лікарня № 7" Харківської міської ради належним чином завірену копію історію хвороби (медичну документацію) спадкодавця [PERSON] , [INFO] , станом на березень 2013 року по час смерті [PERSON] , [INFO] , яка настала [INFO] . Також вказаною ухвалою задоволено клопотання відповідача про витребування доказів та витребувано з архіву Фрунзенського районного суду м. Харкова цивільну справі № 645/4850/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.11.2021 року закрито підготовче провадження по даній справі та цивільну справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача адвокатАфанасьєв В.І. в судовому засіданні підтримав позовну заяву позивачки в повному обсязі та просив суд її задовольнити. Крім того, заперечував проти покладення на позивачку витрат на правову допомогу відповідача. Представник відповідача адвокат Чепурна Н.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що він не обґрунтований та не доведений належними, допустимими та достатніми доказами по справі. Крім того, представник наголосила, що у відзиві на позов відповідач просив застосувати до заявлених позивачем позовних вимог строк позовної давності, оскільки ще у 2016 році [PERSON] було відомо про існування заповіту [PERSON] на ім`я відповідача, у зв`язку з чим станом на час звернення позивачки з даним позовом до суду сплинув строк позовної давності, однак зважаючи на те, що наявні підстави для відмови у задоволенні позову по суті заявлених в ньому позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позову саме через його безпідставність. Крім того, представник відповідача просила стягнути з позивачки витрати на правову допомогу в розмірі 19000 грн.. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Матеріали справи містять заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача суд встановив наступне. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 15.03.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за заповітом на все належне їй майно. Згідно із заповітом, посвідченим державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Покотіло І.О. 05.03.2013 року, зареєстрованим в реєстрі за № 6-56, на випадок своєї смерті [PERSON] заповіла все своє майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалось, та все те, що належатиме їй на день її смерті, та на що вона за законом матиме право, [PERSON] , [INFO] . Вважаючи, що підпис у вказаному заповіті не схожий на підпис, який мала спадкодавець [PERSON] , позивачка має сумніви в тому, що саме [PERSON] підписала цей заповіт. В позовній заяві позивачка посилалася на те, що виникає необхідність у проведенні судової почеркознавчої експертизи, проте ані в ході підготовчого судового засіданні, ані до початку розгляду справи по суті стороною позивачки не було заявлено відповідного клопотання про проведення почеркознавчої експертизи. Крім того, посилаючись на те, що спадкодавець досить довгий час мала неврологічні захворювання, в тому числі і на час складання заповіту, внаслідок яких і було констатовано її смерть у 2016 році, позивачка вважає, що спадкодавець могла не усвідомлювати значення своїх дій та/або не могла ними керувати під час складання заповіту. В позовній заяві позивачка посилалася на те, що виникає необхідність у проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи, проте ані в ході підготовчого судового засіданні, ані до початку розгляду справи по суті стороною позивачки не було заявлено відповідного клопотання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту. Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За правилами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] однією з підстав позову визначила те, що у неї є сумніви, що на момент складання оспорюваного заповіту спадкодавець усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, а тому цей правочин є недійсним. Судом було задоволено клопотання сторони позивача та витребувано з Комунального некомерційного підприємства "Міська клінічна лікарня № 7" Харківської міської ради належним чином завірену копію історію хвороби (медичну документацію) спадкодавця [PERSON] , [INFO] , станом на березень 2013 року по час смерті [PERSON] , [INFO] , яка настала [INFO] . В судовому засіданні представник позивача наголосив, що зі змісту отриманої з медичної установи медичної документації спадкодавця [PERSON] не вбачається, що остання мала будь-які захворювання, які б надавали підстави для призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, у зв`язку з чим стороною позивача на відповідній стації процесу такого клопотання заявлено не було. Крім того, [PERSON] однією з підстав позову визначила те, що у неї є сумніви, що підпис на оспорюваному заповіті належить спадкодавцеві [PERSON] .. Разом з тим, стороною позивача не було заявлено клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи з метою доведення вищевказаної обставини. Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого, суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно з вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Зі змісту статті 81 ЦПК України випливає, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень . Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, враховуючи, що позивачка, всупереч вимог частини 1 статті 81 ЦПК України, не довела, що підпис на оспорюваному заповіті не належить спадкодавцеві, що є процесуальним обов`язком позивачки, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. ЄСПЛ вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання щодо покладення витрат на правову допомогу, понесених відповідачем [PERSON] у зв`язку із розглядом цієї справи, суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 1 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При розгляді справи «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04) ЄСПЛ зазначив, що при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. В обґрунтування розміру понесених відповідачем [PERSON] витрат на правничу допомогу у розмірі 19000 грн. до матеріалів справи надано копії наступних документів: 1. Договір про надання правничої допомоги б/н від 24.05.2021 року, укладений між адвокатом Чепуною Н.В та [PERSON] ; 2. Акт виконаних робіт від 26.05.2021 року; 3. Квтанція б/н від 26.05.2021 року про сплату [PERSON] на користь адвоката Чепурної Н.В. 19000 грн. витрат на правову допомогу. Приймаючи до уваги, що в Акті виконаних робіт від 26.05.2021 року наведений перелік наданих юридичних послуг Виконавцем (адвокатом Чепурною Н.В.) за вчинення консультацій, адвокатських запитів, клопотань та складання позовної заяви про позбавлення батьківських прав до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, та до матеріалів справи стороною відповідача не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги в межах цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, витрати [PERSON] з оплати правничої допомоги, які понесені останнім, підлягають покладенню на відповідача. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», витрати по сплаті судового збору компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed