Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Позивач 26.11.2021 звернулась до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] , а також стягнути з останнього аліменти на утримання спільного неповнолітнього сина. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона з відповідачем [PERSON] 09.11.2019 зареєстрували шлюб, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Однак, сімейне життя сторін не склалось оскільки відповідач не спілкується з нею, не веде спільне життя з останньою та практично не надає коштів на її утримання, оскільки вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а також на утримання сина [PERSON] . Сама позивач не взмозі забезпечити належний рівень життя їхнього спільного сина, а відповідач є здоровою працездатною особою. З огляду на вказане позивач просить суд розірвати шлюб між ними та стягувати щомісячно з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої дитини аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 26.11.2021 ухвалою судді відкрито провадження по справі та визначено порядок розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, як вбачається з поштового конверта з судовою повісткою, така повернута до суду без вручення, через відсутність адресата за вказаною адресою. Крім цього, відповідача [PERSON] повідомлено про розгляд даної цивільної справи за допомогою оголошення, яке розміщено за десять днів до розгляду на веб-сайті Диканського районного суду, однак у визначений йому строк відзиву на позов або якихось клопотань суду не подав. З огляду на подану заяву позивача, суд провів розгляд справи у відсутність сторін на підставі наявних матеріалів у справі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що прямо передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Сторони 09.11.2019 зареєстрували шлюб у Карлівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 101, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб (а.с.3). Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню сина [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що подружнє життя сторін не склалося через відсутність між ними спілкування, а також через те, що відповідачем не ведеться спільне життя. Сімейні стосунки сторони не підтримують з травня 2021, разом не проживають, відновлювати їх сторони наміру і бажання не мають. Відповідно до положень ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. При цьому, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що прямо вказано в ст. 24 цього Кодексу. Як зазначає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Вказане свідчить, що подальше спільне життя подружжя і збереження їхнього шлюбу суперечить інтересам кожного з них, а також інтересам їхньої неповнолітнього сина, який повинен виховуватись в атмосфері доброзичливості, комфорту та любові, тому, відповідно до ст. 112 СК України, шлюб між сторонами слід розірвати. Як зазначено у позові позивач не взмозі забезпечити їхньому спільному з відповідачем сину належного рівня життя. На даний час неповнолітня дитина проживає разом із матір`ю. В той же час, відповідач добровільно належної матеріальної допомоги на утримання сина не надає, хоча це є його обов`язком. При цьому, відповідач, являється працездатним, інших дітей на своєму утриманні не має, інші стягнення на утримання непрацездатних осіб відсутні. Самим відповідачем, до суду не подано доказів на спростування зазначеного. Відповідно до ст. ст.180, 182, 183 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частка заробітку (доходу), яка стягується як аліменти на дитину, визначається судом. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умова життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи викладене, а також той факт, що неповнолітній син фактично проживає із матір`ю [PERSON] та знаходяться на її утриманні, відповідач не надав доказів того, що він виконує покладений на нього обов`язок щодо утримання неповнолітнього сина [PERSON] , суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Враховуючи, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів позивач звільняється від сплати судового збору в дохід держави, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved