Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, в обґрунтування якого зазначив наступне. Концерн „Міські теплові мережі" діє на підставі статуту. Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну. «Правилами користування тепловою енергією», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 року та Законом України «Про теплопостачання» передбачено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі укладеного між виконавцем та споживачем відповідного договору купівлі-продажу. Відповідач не здійснила власний обов`язок стосовно укладання договору з виконавцем послуг в особі концерну „МТМ", у зв`язку з чим, надання послуги з централізованого опалення здійснювалось у відповідності до положень Закону та Правил, що не виключає можливість стягнення з споживача на користь теплопостачальної організації вартості наданої теплової енергії, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини. За період з листопада 2017 року по квітень 2020 року Концерн «МТМ» відпустив нежитловому приміщенню [ADDRESS] , яке належить Відповідачу на підставі Договору дарування, теплову енергію на загальну суму 16039,92 грн., однак Відповідач не здійснила оплату за надану теплову енергію. Крім того, позивачем, на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України здійснено розрахунок інфляційних втрат за спірний період, які складають 792,61 грн. та 3% річних, які складають 568,69 грн. Відтак, з урахуванням суми основного боргу, інфляційних втрат, та 3% річних загальна сума заборгованості відповідача перед Концерном «Міські теплові мережі» складає 17401,22 грн. На підставі вищевикладеного позивач просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу за надані послуги у сумі 16039, 92 грн., інфляційні витрати у розмірі 792,61 грн., 3% річних у розмірі 568,69 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102,00 грн. Ухвалою суду від 13.01.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи з повідомленням сторін на 11.02.2021 року. 13.04.2021 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач не погоджуються з позовними вимогами у повному обсязі, свої заперечення обґрунтовує наступним. 23.11.2017 року Позивач направив на адресу Відповідача проект договору від 01.11.2017 року, який був повернутий без підписання. В подальшому Відповідач неодноразово зверталась до позивача з питання укладення договору та Позивач листом від 14.01.2019 року повідомив про направлення двох примірників договору, після отримання яких Відповідачем складено протокол розбіжностей № 1 від 15.02.2019 року, які позивачем у становлений Законом строк не розглянуті. Тобто фактично Позивачем були прийняті всі розбіжності, вказані у протоколі розбіжностей № 1 та Договір № 204110 вважається фактично укладеним з урахуванням розбіжностей. Таким чином, твердження Позивача щодо відсутності договору не відповідає дійсності, та оскільки відповідно до умов укладеного договору, Позивач не надавав Відповідачу розгорнутого розрахунку фактичного обсягу спожитої теплової енергії, Відповідач був позбавлений можливості перевірити ці розрахунки та своєчасно їх оплатити. Тому позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. 17.06.2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій Позивач зазначає, що обов`язок укласти договір на постачання теплової енергії покладається як на теплопостачальну організацію так і на споживача теплової енергії, при цьому теплопостачальній організації достатньо лише довести факт звертання до споживача з пропозицією укласти договір на постачання теплової енергії, та враховуючи, що сторонами не досягнуто згоди щодо умов договору, договір вважається неукладеним. Проте, не дивлячись на відсутність між сторонами укладеного договору, фактичні дії сторін (передача продавцем товару, прийняття товару покупцем) свідчать про виникнення між ними правовідносин поставки та у відповідача виник обов`язок оплатити теплову енергію, відпущену Позивачем у спірний період, кількість якої зазначена у актах приймання - передачі теплової енергії, які щомісячно надсилалися на адресу Відповідача. Позивач неодноразово звертався до боржника з претензіями щодо погашення заборгованості, а також зазначав підстави, з яких вимагає сплату боргу, проте борг Відповідачем не сплачено. Просить позов задовольнити у повному обсязі. У судове засідання представник позивача не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить наявна у матеріалах справи розписка про отримання судової повістки. У матеріалах справи наявні заяви представників Позивача про розгляд справи за відсутності представника позивача у випадку його неявки у судове засідання (а.с.81, 128). Згідно наданих у минулих засіданнях пояснень, представник позивача позовні вимоги підтримав, на підставах, викладених у заявах по суті справи, просить позов задовольнити. Представник Відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, пояснив, що відповідно до вимог чинного законодавства, договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді вважається укладеним між сторонами, він підписаний з протоколом розбіжностей № 1 від 15.02.2019 року. Позивач не виконував умови договору щодо надання відповідачу розгорнутого розрахунку фактичних обсягів поставленої теплової енергії, внаслідок чого Відповідач не мала змоги здійснити його перевірку, погодження та оплатити надані послуги. Під час судового розгляду відповідачем самостійно здійснено розрахунки фактично спожитої теплової енергії у спірний період - відповідно до умов договору та здійснено оплату, тому у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що позивач Концерн «Міські теплові мережі» зареєстрований у Єдиному державному реєстрі підприємств, установ, організацій і є виробником теплової енергії, яка, у тому числі, надається населенню м. Запоріжжя для побутових потреб. Відповідач [PERSON] , є власником нежитлового приміщення № 3, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 42,6 кв.м., що підтверджується договором дарування від 08.10.2017 року, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Капшуровою Ю.В. і зареєстровано у реєстрі за № 870. Частинами 4, 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до п. 4 Правил користування тепловою енергією, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією. Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до положень ч. 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 № 630, централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання. Згідно ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору. Відповідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Пунктом 8 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води та водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», встановлено, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформлюється на підставі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженого Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. ст. 68, 162 Житлового кодексу України, статті 19 Закону України «Про теплопостачання», споживачі зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті послуги, тобто за фактично отриману теплову енергію. Обов`язок сплатити вартість теплової енергії законодавець пов`язує саме з фактом її споживання. Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Згідно з п. 23 Правил користування тепловою енергією, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді. Факт нарахування за надання теплової енергії позивач доводить рахунками та актами приймання-передачі теплової енергії (а.с.43-72) та зазначає, що на адресу відповідача ним направлялися акти приймання-передачі теплової енергії, а згодом вимога від 08.12.2020р. про погашення заборгованості. Факт відправлення цих листів підтверджується реєстрами на відправку кореспонденції.(а.с. 27-44), однак вимоги претензії погасити заборгованість за теплову енергію, яка виникла станом на 01.11.2020р. у сумі 16039, 92 грн., відповідачем виконані не були. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. З пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої цієї статті) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Якщо протягом 30 днів після отримання проекту договору (змін до нього) виконавець комунальної послуги, який одержав проект договору (змін до договору) від споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), не повідомив про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього і при цьому не припинив надання комунальної послуги цьому споживачу (або в інший спосіб засвідчив свою волю до надання відповідної комунальної послуги споживачу), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій споживачем (іншою особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), якщо інше не передбачено цим Законом. З матеріалів справи встановлено, що Позивачем на адресу Відповідача неодноразово направлявся для підписання Договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, який був повернутий Відповідачем та вона неодноразово зверталась до позивача з метою укладення договору та погодження його умов (а.с. 101-107). Після тривалого листування, Листом від 05.03.2019 року Відповідач направив на адресу Позивача Договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 204110 від 27.12.2018 року з додатками та протоколом розбіжностей № 1 від 15.02.2019 року, вказаний лист зареєстровано у Концерні «МТМ» 06.03.2019 року (а.с.238). Листом від 04.04.2019 року Позивач на адресу Відповідача направив протокол розбіжностей із протоколом узгодження розбіжностей, на який Відповідач відповіла листом від 20.04.2019 року, який зареєстрований у Концерні «МТМ» 22.04.2019 року (а.с.236,237). Таким чином, відповідно до зазначених вище вимог Закону, Договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 204110 від 27.12.2018 року між сторонами вважається укладеним у редакції, запропонованій споживачем, тобто з протоколом розбіжностей № 1 від 15.02.2019 року (а.с. 115-123). Відповідно до Протоколу розбіжностей № 1 від 15.02.2019 року, п.3.1.1., 3.1.2 Договору викладені у наступній редакції: «Споживач має право на: Щомісячне отримання листом від Теплопостачальної організації до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, розвернутого розрахунку фактичних обсягів поставленої теплової енергії та якості теплопостачання, методики і нормативів розрахунку, температурного графіку роботи котельні, дані про середньомісячну температуру зовнішнього повітря, яка використовується в розвернутому розрахунку фактичних обсягів поставленої теплової енергії, тарифів (цін), порядку оплати, умов і режимів споживання; Щомісячне погодження, або надання зауважень щодо отриманого листом до 10 числа розвернутого розрахунку фактично спожитої теплової енергії на протязі п`яти робочих днів після отримання розрахунку. Оплата рахунку відбувається до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим тільки при умові погодження обсягів спожитої теплової енергії Споживачем».(а.с.121) Зазначені умови договору Позивачем не виконані, розвернутого розрахунку фактичних обсягів поставленої теплової енергії з відображенням даних, зазначених у п.3.1.1. Договору на адресу Відповідача не направлено, що позбавило Відповідача можливості оплатити вартість фактичної спожитої теплової енергії. В ході судового розгляду Відповідачем здійснено розрахунок обсягу спожитої теплової енергії за опалювальні сезони 2017-2018, 2018-2019, 2019-2020, 2020-2021 років та 10.01.2022 року здійснена оплата вартості за фактично спожиті обсяги теплової енергії на загальну суму 7089,06 грн. (а.с.231-234). Під час розгляду справи представником позивача Концерн «МТМ» не спростовано вірність розрахунків Відповідача, здійснених на підставі умов договору, представник наполягав на відсутності договору і вірності розрахунків позивача. За викладених обставин, суд прийшов до висновку, що Відповідачем виконані умови Договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 204110 від 27.12.2018 року у редакції, запропонованій споживачем, тобто з протоколом розбіжностей № 1 від 15.02.2019 року, здійснено розрахунок фактично спожитої теплової енергії та сплачено її вартість, про що суду надано відповідні квитанції, копії яких долучено до матеріалів справи. Згідно зі ст. ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладені обставини, саме на позивача покладено обов`язок довести суду обставини споживання власником нежитлового приміщення теплової енергії у зазначеному обсязі, заборгованість за яку позивач просить стягнути з відповідача. Проте, як зазначено вище на підтвердження вказаних обставин суду не надано належних та допустимих доказів. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості слід відмовити, оскільки позивачем не доведено факт споживання відповідачем теплової енергії у заявленому в позові обсязі та не надано доказів на підтвердження наявності заборгованості у зазначеному розмірі. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, підстави для стягнення на користь позивача витрат зі сплати судового збору, відповідно ст. 141 ЦПК України, відсутні.

Outcome: dismissed