Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» (далі - відповідач, ДП «НДІ «Квант»), у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 272 731 грн. 49 коп. заборгованості із заробітної плати за період з січня 2019 року по 06.04.2021 року та 69 144 грн. 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.04.2021 року по 25.10.2021 року. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що з 04.02.2008 року він перебував у трудових відносинах з ДП «НДІ «Квант» та згідно з наказом відповідача від 05.04.2021 року № 126-к/тр був звільнений з 07.04.2021 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Позивач зазначає, що при звільненні йому не було виплачено заборгованість із заробітної плати. Так, згідно з довідкою відповідача від 11.06.2021 року № 409 станом на 11.06.2021 року заборгованість останнього перед позивачем із заробітної плати становить 272 731 грн. 49 коп., у тому числі нарахована компенсація за несвоєчасно виплачену заробітну плату в розмірі 22 367 грн. 76 коп. Позивач вважає, що на підставі ст. 117 КЗпП України відповідач повинен також виплатити позивачу 69 144 грн. 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.04.2021 року по 25.10.2021 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.11.2021 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до ДП «НДІ «Квант» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 10.12.2021 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.12.2021 року розгляд справи відкладено на 21.01.2022 року. Позивач у судове засідання не з`явився, про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином; подав до суду заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України), у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що згідно з наказом ДП «НДІ «Квант» від 01.02.2008 року № 84-к [PERSON] з 04.02.2008 року перебував у трудових відносинах з ДП «НДІ «Квант». На підставі наказу ДП «НДІ «Квант» від 05.04.2021 року № 126-к/тр [PERSON] звільнений з 07.04.2021 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Згідно з копією довідки ДП «НДІ «Квант» від 11.06.2021 року № 409 станом на 11.06.2021 року заборгованість ДП «НДІ «Квант» перед [PERSON] з невиплаченої заробітної плати становила 272 731 грн. 49 коп., у тому числі нарахована компенсація за несвоєчасно виплачену заробітну плату в розмірі 22 367 грн. 76 коп. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Це право кореспондується з вимогами ст. 233 КЗпП України та ст. 21 Закону України «Про оплату праці». Згідно ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Так, відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява № 38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. За приписами ст. 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. За положеннями ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як визначено у ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач як роботодавець в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати. Так, на день звільнення позивача йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата; станом на 11.06.2021 року заборгованість відповідача перед позивачем з невиплаченої заробітної плати за період з 01.01.2019 року по 31.05.2021 року становить 272 731 грн. 49 коп., у тому числі нарахована компенсація за несвоєчасно виплачену заробітну плату в розмірі 22 367 грн. 76 коп. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Наявність вищевказаної заборгованості відповідача перед позивачем підтверджується копією довідки ДП «НДІ «Квант» від 11.06.2021 року № 409. За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати в розмірі 272 731 грн. 49 коп. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 69 144 грн. 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.04.2021 року по 25.10.2021 року. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Негативні для підприємства, установи, організації наслідки невиконання вказаних у ст. 116 КЗпП України вимог передбачені у ст. 117 цього Кодексу, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Згідно зі ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Оскільки спір про розмір належних звільненому працівнику сум заробітної плати відсутній, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. За наведеним позивачем у позовній заяві розрахунком за період з 07.04.2021 року по 25.10.2021 року сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить: 344 грн. 00 коп. (середньоденна заробітна плата) х 201 (кількість днів затримки розрахунку) = 69 144 грн. 00 коп. Однак, суд не погоджується з наведеним розрахунком позивача, оскільки він розрахував середній заробіток шляхом множення середньоденного заробітку на число календарних, а не робочих днів, як передбачено п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. З огляду на зазначене, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить: 344 грн. 00 коп. (середньоденна заробітна плата) х 141 (кількість робочих днів затримки розрахунку з 07.04.2021 року по 25.10.2021 року) = 48 504 грн. 00 коп. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 48 504 грн. 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідач не надав жодних доказів виплати позивачу заборгованості із заробітної плати. Виходячи з наведеного, наявні обґрунтовані підстави стверджувати про порушення прав позивача на своєчасне отримання ним належної йому до сплати заробітної плати. Оскільки відповідач не спростував заявлені позивачем вимоги, та у строки, встановлені ч. 1 ст. 116 КЗпП України, не виплатив усі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплатив означені суми і на час розгляду справи судом, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати в розмірі 272 731 грн. 49 коп. за період з 01.01.2019 року по 06.04.2021 року та 48 504 грн. 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.04.2021 року по 25.10.2021 року. Сума заборгованості підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст.ст. 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач. Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки при поданні позову до суду позивач відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати, згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial