Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

У вересні 2021 року Одеська міська рада звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 12 вересня 2000 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради. Позивач зазначав, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2011 року у справі №2/1519/7071/11, яке набрало законної сили 17 жовтня 2011 року було встановлено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] на момент смерті останнього за адресою: [ADDRESS] , визнано [PERSON] спадкоємцем 4-ї черги спадкування за законом та визначено додатковий строк для подання заяви для прийняття спадщини після смерті [PERSON] 23 грудня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М. на підставі заяви [PERSON] та заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2011 року у справі №2/1519/7071/11 на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 23 грудня 2011 року №455. 27 грудня 2011 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на квартиру [ADDRESS] в КП «МБТІ та РОН». Вказував, що 29 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . 17 січня 2012 року право власності [PERSON] на спірну квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень: 1827475351101. 06 березня 2013 року Малиновським ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області були внесені відомості про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження №12013170470001362), викладені у заяві [PERSON] щодо заволодіння [PERSON] спірною квартирою, яка належала на праві власності померлому [PERSON] . Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2018 року на квартиру [ADDRESS] було накладено арешт. Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2018 року у справі №521/11212/18, що набрав 13 вересня 2018 року законної сили, [PERSON] було визнано виною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, та встановлено, що остання розпорядилась незаконно усподкованим майном, отриманим злочинним шляхом, та завдала матеріальної шкоди Одеській міській раді у розмірі 289623,00 грн. 04 грудня 2018 року на підставі вироку Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2018 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 20 вересня 2018 року у справі № 521/11212/18 було припинено обтяження на квартиру [ADDRESS] . 13 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] та зареєстровано право власності останнього на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Постановою Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2021року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2011 року у справі № 2/1519/7071/11 було скасовано та [PERSON] було відмовлено у позові. Позивач стверджував, що оскільки спірна квартира на даний час перебуває у приватній власності [PERSON] , який отримав її у дар від [PERSON] , яка є добросовісним набувачем, тому у Одеської міської ради відсутні підстави для витребування незаконно відчуженої квартири від добросовісного набувача на користь територіальної громади м. Одеси. Отже, за думкою позивача, єдиним способом відновлення порушеного права є відшкодування збитків, завданих [PERSON] , яка не відшкодувала їх в добровільному порядку на підставі вироку Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2018 року у справі № 521/11212/18. Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 23 грудня 2011 року, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М. на ім`я [PERSON] , зареєстроване в реєстрі під №455; стягнути з [PERSON] користь Одеської міської ради збитки у розмірі 289623,00 грн. та судові витрати. Ухвалою суду від 12 жовтня 2021 року по справі було відкрите провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 58-60). Ухвалою суду від 17 грудня 2021 року по справі було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] (а.с. 149-150). Представник позивача, яка діє за довіреністю від 30 грудня 2021 року в судове засідання не з`явилась, надала заяву про підтримання позовних вимог, просила суд їх задовольнити у повному обсязі та розглянути справу за її відсутністю (а.с. 153, 158, 159). Представник відповідачки, діюча за ордером від 02 грудня 2021 року в судове засідання не з`явилась, надала заяву про визнання позовних вимог, просила суд їх задовольнити у повному обсязі та розглянути справу за її відсутністю (а.с.154, 155, 156, 157). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору в судове засідання не з`явилась, про час і місце слухання справи була повідомлена відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач на стадії підготовчого провадження звернувся до суду із заявою, в якій зазначав про визнання позовних вимог, тому суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Одеської міської ради до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та відшкодування збитків, підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно п.п.1, 4, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 3 книги першої, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (а.с. 21-23). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 12 вересня 2000 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради (а.с. 101). Встановлено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2011 року у справі №2/1519/7071/11, яке набрало законної сили 17 жовтня 2011 року було встановлено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] на момент смерті останнього за адресою: [ADDRESS] , визнано [PERSON] спадкоємцем 4-ї черги спадкування за законом та визначено додатковий строк для подання заяви для прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 37-39). З матеріалів справи вбачається, що 07 грудня 2011 року Департаментом міського господарства на ім`я [PERSON] було видано дублікат свідоцтва про право власності від 12 вересня 2000 року на квартиру [ADDRESS] (а.с.105). 16 грудня 2011 року право власності [PERSON] на підставі дубліката свідоцтва про право власності від 12 вересня 2000 року, виданого Департаментом міського господарства 07 грудня 2011 року на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» (а.с. 106). Судом встановлено, що 23 грудня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М. на підставі заяви [PERSON] та заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2011 року у справі №2/1519/7071/11 на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 23 грудня 2011 року за №455 на квартиру [ADDRESS] (а.с. 113). 27 грудня 2011 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на квартиру [ADDRESS] в КП «МБТІ та РОН» (а.с. 112). Встановлено, що 29 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 134-135). 17 січня 2012 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень:1827475351101 (а.с. 133). З матеріалів справи вбачається, що у провадженні СВ Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській областіз 2013 року перебувало кримінальне провадження №12013170470001362 від 06 березня 2013року за ознаками ч. 1 ст. 190 КК України (шахрайське заволодіння квартирою [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] , який помер [INFO] . Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2018 року у справі №521/11212/18, що набрав законної сили 13 вересня 2018 року [PERSON] було визнано виною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України із призначенням їй покарання. Зазначеним вироком суду було встановлено, що [PERSON] розпорядилась незаконно усподкованим майном, отриманим злочинним шляхом, та завдала матеріальної шкоди Одеській міській раді у розмірі 289623,00 грн. (а.с.40-43). 04 грудня 2018 року на підставі вироку Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2018 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 20 вересня 2018 року у справі № 521/11212/18 було припинено обтяження на квартиру [ADDRESS] . Встановлено, що 13 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] та зареєстровано право власності останнього на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (а.с. 24-28, 47-50). Постановою Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2011 року у справі № 2/1519/7071/11 було скасовано та [PERSON] відмовлено у позові (а.с. 29-36). Отже, зміна власника спірної квартири відбулась на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване. З змісту постанови Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року вбачається, що за повідомленням нотаріальної контори від 03 серпня 2011 року, станом на серпень 2011 року, ніхто зі спадкоємців після смерті спадкодавця [PERSON] , до нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини не звертався. Даний факт свідчить про відсутність у спадкодавця [PERSON] спадкоємців, як за законом так і за заповітом, а тому територіальна громада в особі Одеської міської ради відповідно до положень ст. 1277 ЦК України є універсальним правонаступником відумерлого майна. Наведене свідчить про наявність підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на ім`я [PERSON] , недійсним на підставі статті 1301 ЦК України, згідно з якою свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Як зазначено в абз. 3 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно до висновку Верховного Суду, визначено у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. Крім того, вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2018 року, за яким [PERSON] була визнана виною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України встановлено, що остання незаконно отримала свідоцтво про спадщину від 23 грудня 2011 року №455, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М. та незаконно розпорядилась усподкованим майном, отриманим злочинним шляхом. Відповідно до статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Згідно ст. 278 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Відповідно до ч.5 ст.1277 ЦК України спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до ст. 1283 ЦК України. Встановлено, що з 17 січня 2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2011 року, укладеного між останньою та [PERSON] , а з 13 травня 2019 року спірна квартира зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору дарування від 13 травня 2019 року, укладеного між останнім та [PERSON] 13 травня 2019 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З змісту 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 вбачається, щонабувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Судом встановлено, що [PERSON] , яка придбала у [PERSON] за договором купівлі-продажу від 29 грудня 2011 року, спірну квартиру є добросовісним набувачем, так як при вчиненні вказаного правочину не знала і не могла знати про особливості відчуження майна продавцем. За таких обставин, суд погоджується з твердженням позивача, що у останнього відсутні підстави для витребування спірної квартири у нового власника, а тому має право на відшкодування шкоди, завданної незаконними діями відповідачки. Відповідно до ч.2 ст.11ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі . Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. З змісту Вироку Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2018 року, який набрав законної сили 13 вересня 2018 року вбачається, що [PERSON] своіми діями завдала матеріальної шкоди Одеській міській раді у розмірі 289623,00 грн. Факт завдання матеріальної шкоди Одеській міській раді у розмірі 289623,00 грн., [PERSON] визнала у повному обсязі, що підтверджується заявою її представника від 27 січня 2022 року про визнання позовних вимог (а.с. 155). За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги Одеської міської ради про стягнення з [PERSON] на користь Одеській міській раді матеріальної шкоди у розмірі 289623,00 грн., підлягають задоволенню, оскільки є законними та обгрнутованими. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у розмірі 2379,00 грн. сплачений позивачем у повному обсязі при зверненні до суду.

Outcome: approved