Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

В грудні 2021 року Позивач [PERSON] звернувся до Тростянецького районного суду Вінницької області із позовною заявою до Відповідача Тростянецького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), відповідно до якої просить скасувати арешт майна, накладений на підставі постанови Тростянецької ДВС АА №939095 від 03 серпня 2010 року та зареєстрований Вінницькою філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 03 серпня 2010 року за реєстраційним номером обтяження №10102741, на квартиру [ADDRESS] , належну [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги посилається на те, що бажаючи продати належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] , Позивач дізнався, що 03 серпня 2010 року №10102741 Вінницькою філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, зареєстровано постанову ДВС Тростянецького РУЮ про арешт майна боржника [PERSON] та оголошено заборону на відчуження. На заяву Позивача про скасування арешту, Відповідачем надано відповідь, що станом на 08 грудня 2021 року згідно Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у відділі ДВС перебуває незавершене виконавче провадження ВП №60958210 з примусового виконання виконавчого листа №523/16825/19 від 02.12.2019 Суворовського районного суду м. Одеси про стягнення аліментів, яке відкрито 11.01.2020. В ході цього виконавчого провадження встановлені тимчасові обмеження та арешт майна боржника, знято, так як борг по аліментах відсутній. По всіх решта виконавчих провадженнях в межах АСВП постанова про арешт майна боржника державними виконавцями не виносилась. Враховуючи, що арешт накладений на майно порушує його право власності, вважає за необхідне звернутися з вимогою до суду про скасування арешту з зазначеного майна, оскільки іншого механізму захисту своїх цивільних прав крім судового захисту [PERSON] не вбачає. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з цим позовом. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 22 грудня 2021 року цивільну справу прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, почато підготовче провадження. Відповідно до ч.1, 2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Відповідач скористався правом на подачу відзиву на позовну заяву. Зокрема зазначив про те, що згідно з Правилами ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затвердженого наказом МЮУ 25.12.2008 №2274/5 із змінами і доповненнями, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. А передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню. Тому перевірити наявність арешту та заборони на відчуження майна боржника, накладеного постановою АА №939095 від 03.08.2010 ВДВС Тростянецького РУЮ, та видати копію постанови про зняття арешту з майна боржника неможливо. Ухвалою суду від 19.01.2022 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, до канцелярії суду подано заяву про розгляд справи за відсутності позивача, зазначив, що позовні вимоги підтримує (вх. №617/22 від 04.02.2022). Представник відповідача у судове засідання не з`явився, проте у відзиві на позов зяввлено про розгляд справи за відсутності представника Тростянецького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд, вивчивши подані сторонами заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до договору купівлі-продажу ВКМ 288382, посвідченого 17 липня 2008 року приватним нотаріусом Тростянецького нотаріального округу, за реєстровим №2264, [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується витягом 200038896 від 28.08.2008. Маючи намір продати квартиру, Позивач звернувся до нотаріуса. В ході підготовки документів, Позивачу стало відомо, що 03 серпня 2010 року №10102741 Вінницькою філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, зареєстровано постанову ДВС Тростянецького РУЮ про арешт майна боржника [PERSON] та оголошено заборону на відчуження, що підтверджується інформацією 288261887 від 03.12.2021. На заяву Позивача про скасування арешту, Відповідачем надано відповідь №22543 від 08.12.2021, що станом на 08 грудня 2021 року згідно Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у відділі ДВС перебуває незавершене виконавче провадження ВП №60958210 з примусового виконання виконавчого листа №523/16825/19 від 02.12.2019 Суворовського районного суду м. Одеси про стягнення аліментів, яке відкрито 11.01.2020. В ході цього виконавчого провадження встановлені тимчасові обмеження та арешт майна боржника, знято, так як борг по аліментах відсутній. По всіх решта виконавчих провадженнях в межах АСВП постанова про арешт майна боржника державними виконавцями не виносилась. Зі змісту відзиву на позов випливає, що з урахуванням строків зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, а також того, що справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню, у відповідача відсутня можливість перевірити наявність арешту та заборони на відчуження майна боржника, накладеного постановою АА №939095 від 03.08.2010 ВДВС Тростянецького РУЮ, та видати копію постанови про зняття арешту з майна боржника. Відповідно до ст.41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7ЦПК України є обов`язковою для суду. Згідно зі статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають обтяження речових прав на нерухоме майно: заборона відчуження та/або користування; арешт; іпотека; вимога нотаріального посвідчення договору, предметом якогоє нерухоме майно, встановлена власником такого майна; податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження відповідно до закону. Приписами ст.182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майнота їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Згідно із ч.2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» державний, приватний виконавець є реєстратором у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону, у всіх інших випадках реєстрацію здійснюють державні реєстратори. Наведе свідчить про те, що на сьогодні позивач позбавлений можливості реалізувати право власності в частині реєстрації нерухомого майна на своє ім`я через наявність арешту. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача, як власника майна. Крім того суд враховує інформацію з АСВП, про те, що є завершені виконавчі провадження, за якими є боржником громадянин [PERSON] , з яких три виконавчих проваджень виконано на підставі повної сплати коштів та восьми без підтвердження про сплату, а саме: ВП№131356637, ВП №7896636, ВП №4142084, 4389388, ВП №33760206, ВП №3760134, 3728243, ВП №3148227, по яких в межах АСВП постанова про арешт майна боржника державним виконавцем не виносилась. Відповідач не надав жодні належні і допустимі докази на спростування позову, наявності факту накладення арешту на законних для того підстав. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Суд постановляє рішення в межах заявлених стороною вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Виходячи з наведеного вище, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого останній позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, згідно з даними в межах АСВП щодо Позивача відсутні невиконані виконавчі провадження, в ході незавершеного виконавчого провадження ВП №60958210 з примусового виконання виконавчого листа №523/16825/19 від 02.12.2019 Суворовського районного суду м. Одеси про стягнення аліментів, яке відкрито 11.01.2020, встановлені тимчасові обмеження та арешт майна боржника, знято, так як борг по аліментах відсутній, у зв`язку з чим суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Сторони у справі не заявляли вимоги щодо відшкодування понесених ними будь-яких судових витрат.

Outcome: approved