Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

17 листопада 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк», в якому просить визнати незаконним безпідставне списання відповідачем АТ КБ «Приватбанк» з рахунку клієнта [PERSON] коштів у розмірі 4656,99 грн. та відмови банку у негайному після виявлення порушення зарахуванні відповідної суми на рахунок клієнта, сплатити процент та відшкодувати завдані збитки та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь матеріальну шкоду в розмірі 4935,89 гривень та моральну шкоду в розмірі 1500,00 гривень Позовні вимоги мотивує тим, що 11 квітня 2021 року з його рахунка були здійснені операції щодо переказу коштів. Як зазначає сам позивач, шахрайські дії були вчинені в зв`язку з передачею ним даних третій особі [PERSON] , який допомагав йому оплатити білети за проїзд. В результаті шахрайських дій [PERSON] він звернувся до поліції. Крім того, 12 квітня 2021 року він подав заяву до АТ КБ »ПриватБанк» щодо повернення йому грошей, викрадених з кредитної банківської картки, однак останні відмовляються від повернення йому коштів. Враховуючи, що станом на день подання позову гроші йому не відшкодовані, просить визнати незаконним безпідставне списання відповідачем АТ КБ «Приватбанк» з рахунку клієнта [PERSON] грошових сум у розмірі 4656,99 та відмови банку у негайному після виявлення порушення, зарахуванні відповідної суми на рахунок клієнта, сплатити процент та відшкодувати завдані збитки та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь матеріальну шкоду в розмірі 4935,89 гривень та моральну шкоду в розмірі 1500,00 гривень. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 22.11.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Представник відповідача 15.12.2021 року подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки такі є безпідставними, необґрунтованими та не підтверджені належними доказами, оскільки грунтуються на неправильному застосуванні норм права. Вказує, що право власності на кошти, після їх перерахування на розрахункові рахунки набуває одержувач, і в разі безпідставного їх отримання несе відповідальність за ст. 1212 ЦК України. В даному випадку, як зазначає позивач кошти переведені були на картковий рахунок «Моно банку» № [NUMBER] на ім`я [PERSON] , тому в даному випадку позивач саме до нього мав пред`являти позов з вимогою про повернення та витребування коштів, які отримані без достатніх правових підстав поза договірними відносинами у відповідності до ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Також, [PERSON] , підписавши Анкету-Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку у відділенні банку, приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, що засвідчив власним підписом на заяві. Таким чином, позивачем не наведено достатніх доказів винуватості відповідача в здійснені розрахункових операцій за картковим рахунком, що виключає його відповідальність. Враховуючи вищенаведені обставини просить в позові відмовити. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно заяв від 12.04.2021 року та 07.09.2021 року [PERSON] звертався до керуючого «Приватбанку» по факту шахрайства та необхідність повернення грошей, викрадених з його картки «Приватбанку» шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки (а.с. 3,4). З відповідей від 15.04.2021 року та від 10.09.2021 року АТ КБ «Приватбанк», адресованих [PERSON] , вбачається, що при здійсненні переказу були коректно введені номер картки, термін її дії та СVV2 код. В тому чинним законодавством не надано повноважень банку здійснювати повернення проведеного переказу, тому банк не може повернути перераховані кошти (а.с 4,5). З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 13.04.2021 року вбачається, що по факту звернення потерпілого [PERSON] відносного того, що 11.04.2021 року невідома особа, яка представила себе [PERSON] , під приводом надання послуг пасажирського перевезення з м.Мукачево до м.Одеса, вимагав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 850 гривень, за продаж електронного квитка, в потім перерахував з картки [PERSON] грошові кошти в розмірі 4300 гривень, в результаті чого завдав потерпілому шкоду в розмірі 5150 гривень По даному факту порушено кримінальне провадження за ч.3 ст. 190 КК України (а.с. 10). Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Крім цього, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). Відтак, особа може звернутися до суду за захистом свого права не в будь-який спосіб, а в порядку та у формі, встановлених нормами ЦПК України та ЦК України, зокрема, заява повинна містити чітко сформульоване прохання (позовні вимоги), відповідне обґрунтування таких вимог, що лише і дає можливість належно вирішити такі вимоги по суті. Як вбачається з позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача шкоду, запоподіяну шахрайськими діями громадянина [PERSON] , який перерахував на свій рахунок 4656,99 гривень. Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно частини першої статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) визначаються загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами. Згідно пункту 1.27 статті 1 Закону платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Відповідно до частини третьої статті 6 Закону порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка. Відповідно до Умов та Правил Надання банківських послуг, до яких позивач приєднався, підписавши анкету-заяву, клієнт зобов`язаний не передавати картки, пін коди, пароль та контрольну інформацію третім особам. За таких обставин, саме на позивача покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком в результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення. Таким чином, враховуючи, що операція з переказу коштів у сумі 4656,99 грн. була здійснена 11 квітня 2021 року в мережі Інтернет з використання реквізитів платіжної картки, у тому числі CVV-коду, які відомі тільки власнику картки, АТ КБ «Приватбанк» не повинен нести відповідальність за дану операцію. Оскільки як зазначає позивач в позовній заяві, йому завдано матеріальної шкоди, внаслідок шахрайських дій громадянина [PERSON] , який перерахував на свій рахунок 4656,99 гривень, а відтак право позивача звернення до суду за захистом своїх прав виникає на підставі ст. 1212 ЦК України У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положеньглави 83 ЦК України. Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог до відповідача, у зв`язку з чим в позовні вимоги не підлягають до задоволення. Крім того суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають до задоволення, оскільки факт порушення прав позивача відповідачем не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, таким чином, вимога позивача про відшкодування моральної шкоди, яка мотивована відмовою банку у негайному після виявлення порушення, зарахуванні відповідної суми на рахунок клієнта задоволенню також не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed