Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

У липні 2020р. [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON] та просили припинити право користування [PERSON] квартирою [ADDRESS] та виселити [PERSON] з квартири. Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивачі [PERSON] та [PERSON] , являються власниками житлового будинку - виділеної квартири, а саме 20/100 ідеальних часток будинку за адресою: [ADDRESS] . В даній квартирі позивачі зареєстрували [PERSON] , який є сином [PERSON] . Відповідно до позивної заяви вбачається, що відповідач створює перешкоди у користуванні квартирою вчиняючи насильство відносно [PERSON] , у зв`язку з чим позивачі звернулись до суду з позовом про припинення права користування відповідачем квартирою. Ухвалою суду від 06.09.2021р. за позовною заявою [PERSON] та [PERSON] про припинення права користування майном, виселення було відкрито провадження. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі, разом з тим подала заяву, задля забезпечення доказів по справі, про допит в якості свідка [PERSON] . Відповідач в судове засідання не з`явився. Був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Відзив на позов відповідач не надав. Згідно ч.1 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов до суду не надав, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд враховує наступне. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як свідчать матеріали справи, на момент звернення позивача до суду власниками 20/100 ідеальних часток будинку [ADDRESS] були [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується договором дарування від 20.02.2003 року. (а.с.5). Згідно копії паспорту [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] з 18.11.2008 року (а.с.7 на звороті). Підставою звернення позивачів до суду слугували перешкоди у праві користування позивачами квартирою [ADDRESS] , які створює [PERSON] шляхом систематичного порушення правил співжиття. Вирішуючи питання на предмет задоволення позову, суд враховує наступне. Згідно ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За ч.ч.1,2,3 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Приписами ч.1 ст. 116 ЖК України передбачено, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частинами 1, 6 статі 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований та постійно проживає за адресою: квартира [ADDRESS] за згодою власників. З пояснень позивачів та свідка відповідач [PERSON] є сином та братом власників квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 31.01.2022р. підтвердила, що відповідач дійсно проживає в квартирі [ADDRESS] та своїми аморальними діями, погрозами та насильництвом щодо позивачки [PERSON] чинить перешкоди проживання позивачам у власній квартирі. Також свідок зазначила, що [PERSON] систематично порушує правила співжиття, зловживає алкогольними напоями, внаслідок чого [PERSON] та [PERSON] були вимушені покинути власне житло. Вказані обставини також підтверджуються постановою Корольовського районного суду м.Житомира від 27.05.2021р. по справі № 296/4246/21 згідно якої встановлено, що [PERSON] 20 квітня 2021 р. близько 17 год. 30 хв. за адресою в [ADDRESS] вчинив домашнє насильство стосовно матері [PERSON] , висловлюючись на її адресу словами брутальної нецензурної лайки, погрожував спалити квартиру. Також [PERSON] 20 квітня 2021 року близько 21 год. 00 хв. за адресою [ADDRESS] вчиняв умисні дії психологічного характеру відносно матері [PERSON] , погрожуючи словесно фізичною розправою, висловлюючись в її бік нецензурною лайкою (а.с. 31). Даною постановою Корольовського райнного суду м.Житомира [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. ст. 173-2 ч.1, 178 ч.3 КпАП України та звільнено від адміністративної відповідальності в зв`язку із малозначністю скоєного, обмежившись усним зауваженням. Провадження по справі закрито (а.с.32). Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Ст. 8 Конвенції визначено, що, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Матеріалами справи встановлено, що відповідач, проживаючи у квартирі [ADDRESS] , створює перешкоди в користуванні квартирою її власникам шляхом систематичного порушення правил співжиття, а відтак, вимоги позивача про припинення права користування квартирою та виселення відповідача є законними і обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Outcome: approved