Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

Адвокат Ус Оксана Олександрівна в інтересах [PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» (далі ДУ «Інститут охорони ґрунтів України») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з 15.01.2014 року по 14.09.2021 року [PERSON] працював у відповідача на посаді директора Луганської філії ДУ «Інститут охорони ґрунтів України» та на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України був звільнений у зв`язку закінченням контракту. У день звільнення відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, на момент звільнення заборгованість по заробітній платі становила 32213,37 грн. Вказану заборгованість відповідачем було погашено 30.09.2021 року. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 30.09.2021 року становить 10364,55 грн. Внаслідок невиконання відповідачем законодавства про працю було порушено звичайний життєвий уклад позивача, який був змушений прикладати додаткових зусиль для організації свого життя та звертатися за матеріальною допомогою до родичів та друзів, оскільки своєчасно не отримував заробітну плату. Позивач звик до певного авторитету серед близьких та друзів та почувався невпевнено через відсутність коштів. Разом зі своєю родиною він був поставлений у скрутне матеріальне становище, що спричинило йому сильні моральні страждання. Розмір спричиненої моральної шкоди позивач оцінив у 6000 грн. розмірі однієї мінімальної заробітної плати на час затримки розрахунку при звільненні. Просив стягнути з ДУ «Інститут охорони ґрунтів України» на користь [PERSON] зазначений середній заробіток за час затримки розрахунку, визначений без утримання податків та інших платежів. Відповідач ДУ «Інститут охорони ґрунтів України» своїм правом на подачу відзиву не скористався. 12.01.2022 року судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] перебував у трудових відносинах зі ДУ «Інститут охорони ґрунтів України» в період з 15.01.2014 року по 14.09.2021 року. Трудові відносини були припинені у зв`язку із закінченням строку контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] . На момент звільнення [PERSON] існувала заборгованість по заробітній платі в сумі 32213,37 грн. та повний розрахунок з позивачем був проведений 30.09.2021 року, що підтверджується копією виписки з карткового рахунку позивача від 21.12.2021 року № [NUMBER] . Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року №13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день проведення фактичного розрахунку, суд враховує, що позивач був звільнений 14.09.2021 року, в день звільнення він знаходився на роботі і оплата за цей робочий день була нарахована. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача, і до дня, коли позивачу було сплачено нараховану, але не виплачену заробітну плату, в повному обсязі, тобто за період з 15.09.2021 року по 29.09.2021 року, включно, в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок). Так, абзацом третім пункту 2 розділу ІІ Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана дана виплата. Згідно з абзацом першим пункту 3 розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. (абзац четвертий пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі №6-195цс134. Враховуючи відомості, зазначені у копії довідки про доходи Луганської філії ДУ «Інститут охорони ґрунтів України» від грудня 2021 року №158-1/01/256, середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] становить 345 грн. (заробітна плата позивача за липень-серпень 2021 року 14834 грн. (7892 грн. + 6942 грн. = 14834 грн.); число робочих днів за липень-серпень 2021 року 43 дня (22 дня + 21 день = 43 дня); 14834 грн. / 43 дня = 345 грн.). Загальна кількість робочих днів затримки розрахунку з позивачем за період з 15.09.2021 року по 29.09.2021 року, включно, становить 11 днів. Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 3795 грн. (визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих годин затримки, тобто 345 грн. х 11 днів = 3795 грн.), яка розрахована судом без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Суд вважає, що на день звільнення позивача [PERSON] не існувало об`єктивних обставин, що перешкоджали провести розрахунок. Доказів на підтвердження протилежного відповідач не надав. У зв`язку з цим відсутні підстави для звільнення відповідача ДУ «Інститут охорони ґрунтів України» від передбаченого ст. 117 КЗпП України обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Аналізуючи вищенаведені розрахунки, суд відзначає, що стягненню на користь позивача [PERSON] підлягає сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 15.09.2021 року по 29.09.2021 року, включно, у розмірі 3795 грн., визначеного без утримання податків й інших обов`язкових платежів, оскільки вказані розрахунки зроблені відповідно до Порядку з урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі №6-195цс134. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в сумі 6000 грн. суд відзначає наступне. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Враховуючи, те що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Аналізуючи вищенаведені норми права у сукупності з доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивачу [PERSON] була спричинена моральна шкода бездіяльністю відповідача, яка полягала у невиплаті йому належних сум заробітної плати. Суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування з ДУ «Інститут охорони ґрунтів України» моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в сумі 2000 грн., оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало у невиплаті заробітної плати в порядку і строки, встановлені чинним законодавством, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, проте було нетривалим. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні характер порушення прав позивача, погіршення його матеріального стану, істотність вимушених змін у житті після невиплати заробітної плати та тривалість цих змін. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню судовий збір в сумі 321,61 грн., оскільки позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору.

Outcome: partial