Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві власності. В даному будинку зареєстровані також і відповідачі, проте [PERSON] не проживає у вказаному будинку з січня 2016 року, а [PERSON] з 2012 року. У позасудовому порядку позивачка не може зняти з реєстрації відповідачів, які фактично не проживають у її помешканні, що обмежує її у вільному розпорядженні своєю власністю. У судовому засіданні позивачка та її представниця позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні категорично заперечувала проти задоволення позовних вимог, пояснюючи це тим, що вона дійсно не проживає у будинку, в якому зареєстрована, але виключно з тієї причини, що позивачка всіма можливими способами перешкоджає їй у цьому. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений вчасно та належним чином, проте надав до суду заяву, у якій просив провести розгляд справи без його участі і також заперечував проти задоволення позовних вимог через їх безпідставність (а.п.83,120-121). Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. На підставі свідоцтва про право власності від 05.01.2005 року будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , одноособово належить [PERSON] (а.п.4), що також підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6144826 від 06.01.2005 року (а.п.5). Як вбачається з акта про не проживання за місцем реєстрації №3428 від 26.07.2019 року, [PERSON] з 2016 року, а [PERSON] з 2012 року не проживають за адресою: [ADDRESS] (а.п.6). Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26.09.2013 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.п.31), проте ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.06.2014 року вказане рішення було скасоване (а.п.34), а рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09.07.2014 року, яке 13.08.2014 року було переглянуте апеляційним судом Чернігівської області (а.п.26-26а), а 20.11.2014 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ (а.п.28-29), вказаний позов [PERSON] залишено без задоволення (а.п.35-36). Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.03.2015 року (а.п.72-73) постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 27.10.2014 року, якою позовну заяву [PERSON] в частині визнання незаконними дій щодо реєстрації за місцем проживання [PERSON] у житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , з 03.03.2005 року та [PERSON] відповідно з 09.03.2006 року залишено без розгляду (а.п.75). Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27.01.2015 року позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про вселення в житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , було задоволено (а.п.23). На підставі виконавчого листа Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27.01.2015 року (а.п.38-39) державним виконавцем Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Чернігівській області Лень Н.О. 08.05.2015 року було відкрите виконавче провадження ВП №47467790 (а.п.50). В ході виконавчого провадження виконавцем складалися акти про те, що [PERSON] добровільно рішення суду про вселення не виконує (а.п.52). Відповідно до копії акта державного виконавця від 18.06.2015 року [PERSON] було вселено до будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.п.52), у зв`язку з чим 23.06.2015 року виконавче провадження закінчено (а.п.53-54). 13.06.2017 року виконавче провадження ВП №47467790 було відновлене (а.п.56), а 11.10.2017 року закінчено, оскільки судом не надано виконавчий документ (а.п.57). На підставі виконавчого листа Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27.01.2015 року (а.п.38-39) старшим державним виконавцем Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Чернігівській області Бойко М.В. було вікрито виконавче провадження ВП №54994849 (а.п.40), в межах якого було складено акт від 09.11.2017 року, згідно з яким при виході за адресою: [ADDRESS] , двері ніхто не відкрив (а.п.41). Також у межах виконання виконавчого листа Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27.01.2015 року державним виконавцем було повідомлено [PERSON] , що по виконавчому провадженню про вселення [PERSON] до будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , було винесено постанову про накладення штрафу на боржника та підготовлено повідомлення до правоохоронних органів про притягнення боржника до кримінальної відповідальності (а.п.37). Державним виконавцем Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Чернігівській області неодноразово здійснювалися заходи по виконанню виконавчого листа Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27.01.2015 року, а сааме: вселення [PERSON] та [PERSON] в будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , про що складалися відповідні акти (а.п.44, 45, 46, 48), проте виконати вказаний виконавчий лист не вдалося, оскільки боржниця [PERSON] не відкривала двері та не відповідала на телефонні дзвінки державного виконавця. Відповідачка [PERSON] неодноразово зверталася до поліції з того приводу, що [PERSON] не впускає її до будинку (а.п.58, 59, 60, 61, 62, 63, 64, 65, 66, 67). Згідно з копією повідомлення №П-299/22 від 03.05.2018 року, наданого Головним територіальним управлінням юстиції у Чернігівській області, 19.04.2018 року під час примусового вселення, боржник [PERSON] була вдома, проте відмовилася надати право зайди в будинок. Повторне примусове вселення було призначено на 22.05.2018 року та до КП «Прилукижитлобуд» направлено вимогу про залучення спеціаліста з монтажу дверних замків для участі у примусових заходах (а.п.68-69). В ході розгляду кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, тобто у перешкоджанні виконання рішення суду від 27.01.2015 року про вселення [PERSON] та [PERSON] до житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] визнала свою вину у повному обсязі, щиро покаялася та просила передати її на поруки, тому ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23.09.2021 року кримінальне провадження щодо неї було закрите (а.п.126). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, [PERSON] також має у своїй власності квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.п.98-99), однак у судовому засіданні вона пояснювала, що дане житло не придатне до проживання через відсутність ремонту та відповідних зручностей. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а частиною 1 ст.317 ЦК України закріплено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. В силу\~ст.391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 150 Житлового кодексу України\~передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2\~ст.405 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.7 Закону України\~«Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~від 11.12.2003 року №1382-VII401 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про оголошення особи безвісно відсутньою або померлою. У судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які є зареєстрованими у належному [PERSON] будинку, що за адресою: [ADDRESS] , дійсно вже протягом тривалого часу не проживають у ньому, проте позивачкою не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що вони не проживають у зазначеному будинку без поважних причин. Натомість відповідачка надала суду належне підтвердження того, що саме [PERSON] постійно чинить їй із сином перешкоди у користуванні вказаним житлом, про що свідчать відповідні рішення судів та цілий ряд постанов державних виконавців, а відтак позовні вимоги в частині безпричинності не проживання відповідачів у нині спірному житлі не були доведені у судовому порядку, у зв`язку з чим правові підстави для задоволення даного позову відсутні. На підставі ст.150 ЖК України, ст.316, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.7 Закону України\~«Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» \~від 11.12.2003 року №1382-VII401,

Outcome: dismissed