Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

Позивач в позові зазначає, що йому на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 30.11.2004, посвідченим приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Молявчик О.В. від 30.11.2004, зареєстровано в реєстрі за № 689 та Реєстраційним посвідченням Вінницького обласного об`єднаного БТІ від 30.11.2004 року. У вказаному будинку він дозволив проживати своїм батькам: [PERSON] та [PERSON] . В 2008 році шлюб між ними був припинений і батько [PERSON] перейшов проживати до своєї матері в будинок по [ADDRESS] . Проте залишився зареєстрованим в будинку по [ADDRESS] . Надалі в його будинку одиноко проживала мати, яка [INFO] померла. Після смерті матері він виявив, що в будинку, крім батька, також зареєстрований його рідний брат [PERSON] , [INFO] . Проте після придбання ним будинку в 2004 році [PERSON] не проживав в будинку і дозволу на його реєстрацію (прописку) в будинку він не надавав. [PERSON] мав інше постійне місце проживання, зокрема, постійно проживав з сім`єю по [ADDRESS] , а з червня 2017 - в будинку баби по [ADDRESS] . Відповідачі добровільно знятися з реєстрації відмовляються. Обставина реєстрації відповідачів в будинку по [ADDRESS] , коли вони в дійсності там не проживають, є неправомірною поведінкою та це чинить йому перешкоди у здійсненні ним прав користування та розпорядження своїм будинком. Таким чином, з врахуванням того факту, що відповідач [PERSON] не проживає в будинку з 2008 року, а відповідач [PERSON] не проживає в будинку з 2006 року, тобто відповідачі понад рік не проживають в його будинку, має право для усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним будинком. В зв`язку з цим звертається до суду з даним позовом. Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 09.10.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі, відповідачам було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву. Правом подати відзив на позов у встановлений строк відповідачі не скористалися. Ухвалою від 09.02.2021 закрито підготовче провадження у справі. Інших процесуальних дій не вчинялося. Представник позивача [PERSON] - адвокат Якименко О.О. в судове засідання не з`явився, надав суду заяву за вх. №211/22 від 31.01.2022 про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Докази на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу надасть в порядку, передбаченому ч.8 ст.141 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений в передбаченому законом порядку. Надав суду заяву за вх. №1033/22 від 02.02.2022 про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечує. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Мишковська Т.М. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені в передбаченому законом порядку, в поданій письмовій заяві представник відповідача просила розглянути справу у їх відсутності, на підставі письмових пояснень та доказів наявних в матеріалах справи, у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити. Суд вважає, що в матеріалах справи, є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін по справі для її розгляду по суті та дійшов до висновку про можливість ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачеві [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 30.11.2004,\~ посвідченим приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Молявчик О.В. від 30.11.2004, зареєстровано в реєстрі за № 689, та Реєстраційним посвідченням Вінницького обласного об`єднаного БТІ від 30.11.2004 року (а.с.7-8). У вказаному будинку позивач дозволив проживати своїм батькам: [PERSON] та [PERSON] . В 2008 році шлюб між ними був припинений, що підтверджуються свідоцтвом про розірвання шлюбу серї [NUMBER] від 24 січня 2008, згідно якого шлюб між чоловіком [PERSON] і дружиною [PERSON] розірвано, про шо в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 17 від 24 січня 2008 року (а.с.9). Згодом батько позивача - [PERSON] перейшов проживати до своєї матері в будинок по [ADDRESS] . Проте залишився зареєстрованим в будинку по [ADDRESS] . Надалі в\~ будинку позивача одиноко проживала мати [PERSON] , яка [INFO] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25.01.2018 року (а.с.10). Після смерті матері позивачеві стало відомо, що в будинку, крім батька, також зареєстрований його рідний брат [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою виконкому Корделівської сільської ради Калинівського району Вінницької області за №1449 від 04.09.2019 (а.с.11). Проте після придбання ним будинку в 2004 році [PERSON] не проживав в будинку і дозволу на його реєстрацію (прописку) в будинку позивач не надавав. [PERSON] мав інше постійне місце проживання, зокрема, постійно проживав з сім`єю по [ADDRESS] , а з червня 2017 - в будинку баби по [ADDRESS] , що підтверджується як листом Калинівського технологічного коледжу за №05-227/1.1-12 від 27.09.2019 з якого вбачається, що [PERSON] проживав у гуртожитку [ADDRESS] в період з 01.01.2009 по 31.05.2017, так і матеріалами позовної заяви [PERSON] про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за законом, з якою він звертався до Калинівського районного суду Вінницької області в липні 2019 року, де зазначена адреса його проживання і листування: [ADDRESS] (а.с.18-19). Також факт не проживання відповідачів в будинку за адресою: [ADDRESS] підтверджується і іншими письмовими доказами, які наявні в матеріалах справи.\~ Зокрема, як вбачається з довідки виконкому Корделівської сільської ради № 1449 від 04 вересня 2019 року, [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] до дня смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . На момент смерті [PERSON] разом з нею були зареєстровані, але не проживали: [PERSON] , син [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Згідно заяви про призначення житлової субсидії та декларації про доходи [PERSON] від 20.09.2016 року, в будинку зареєстровані, але не проживають - [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Відповідно до довідки виконкому Корделівської сільської ради про склад сім`ї [PERSON] № 1799 від 15.09.2016 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в будинку по [ADDRESS] та не проживають там з 2011 року (а.с.13). Згідно Актів обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 20.09.2016 року №1878 та від 08.06.2017 №832, встановлено, що [PERSON] проживає у власному житловому будинку по [ADDRESS] . За цією ж адресою зареєстровані чоловік - [PERSON] , але не проживає з 2011 року, син - [PERSON] , але не проживає з 2011 року. Висновок комісії: гр. [PERSON] фактично проживає одна в житловому будинку по [ADDRESS] (а.с.14-15). Як вбачається з відповіді на запит Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 16.09.2019 року, [PERSON] , 1983 року народження, призначений на посаду провідного спеціаліста 2-го міського відділу у м. Вінниці Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області 08 листопада 2013 року (наказ УДМС від 07.1 1.201.3 року №123-к). Звільнений, за власним бажанням 01 червня 2016 року (наказ УДМС від 31.05.2019 року №122-к). Відповідно до Декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2015 рік - місце проживання та домашня адреса зазначена в особовій картці - [ADDRESS] (а.с.16). Згідно особової картки № [NUMBER] [PERSON] домашня адреса: [ADDRESS] (а.с.17). Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Водночас, відповідачами не надано доказів, що вони проживають в спірному будинку, користуються ним та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання. При цьому, відсутність у відповідачів будь - якого інтересу до будинку, свідчить про те, що вони мають інше місце проживання, відповідачі не є власниками спірного житла, а тому визнання їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ними житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що втручання у право відповідачів є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За таких обставин, позивач, як власник будинку, має право вимагати від осіб, які не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі зідсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року. (Справа № 575/135/17) Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Досліджуючи питання дотримання балансу між захистом права власності позивача [PERSON] та захистом права відповідачів на користування належним позивачу спірним будинком, суд бере до уваги, що позивач має перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своєю власністю, які він має право вимагати усунути, факт реєстрації відповідачів у спірному будинку створює позивачу безумовні перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном та порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі реалізації його прав на соціальний захист та майнових прав як власника будинку. Врахувавши вимоги про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом позбавлення [PERSON] та [PERSON] права користування спірним житлом на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд дійшов висновку про те, що припинення права користування відповідачів спірним житлом відповідає такій пропорційності, передбачене законом і є необхідним у зв`язку з наявністю у них іншого житла, окрім спірного. Таким чином, суд дійшов до висновку, що порушені реєстрацією відповідачів, які мають інше житло де і фактично проживають, права позивача на вільне володіння, користування чи розпорядження спірним майном як власника цього житла підлягають захисту. Таким чином, інтереси позивача, як власника житла, переважають інтереси відповідачів, у яких припинилися правові підстави користування належним позивачу житловим будинком у зв`язку з припиненням обставин, які стали підставою для встановлення сервітуту. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Відповідно до ст.ст.76-83 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. В судовому засіданні з матеріалів справи, письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об`єктивності, встановлено, що відповідачі не проживають в належному позивачу будинку більше десяти років, підстав для продовження терміну зберігання за ними права користування спірним житловим будинком не встановлено, особисті речі відповідачів в житловому приміщенні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за житловий будинок відповідачі не приймають, тривалий час проживають за іншими місцями проживання та не виявляли бажання проживати в спірному житлі, що свідчить про втрату ними інтересу до спірного житлового будинку як до свого постійного місця проживання, реєстрація відповідачів за місцем проживання у будинку, належному позивачу є перешкодою для розпорядження ним своїм майном. Отже, оскільки відповідачі мають інше житло, в якому вони фактично проживають, то визнання останніх такими, що втратили право користування спірним житловим будинком, не порушить їхніх законних прав та інтересів, тоді як власник будинку при реєстрації відповідачів, не вправі розпорядитися власністю, що і стало причиною звернення до суду. Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про наявність між сторонами спору угоди про встановлений порядок користування жилим приміщенням чи іншої домовленості з цього приводу. Посилання представника відповідача [PERSON] адвоката Мишковської Т.М. у письмових поясненнях від 03.02.2021 та у письмовій заяві від 01.12.2021 на те, що після смерті [PERSON] , [INFO] , матері позивача, між ним та його батьком і братом значно погіршились стосунки і позивач чинив всілякі перешкоди у їх проживанні в данному будинку у зв`язку з чим Калинівським районним судом Вінницької області неодноразово розглядались справи щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності; протягом 2018-2019 років відповідачі по справі неодноразово намагались вирішити конфлікт та попасти до спірного будинку, проте позивач чинив їм перешкоди в цьому; іншого житла [PERSON] не має, інтерес до спірного будинку він не втрачав, однак йому чиняться перешкоди у користуванні, суд оцінює критично, оскільки будь-яких доказів на підтвердження таких пояснень, а ні відповідачі по справі, а ні представник відповідача адвокат Мишковська Т.М. суду не надали. Також суд критично оцінює посилання представника відповідача [PERSON] адвоката Мишковської Т.М. про те, що відповідач [PERSON] не лише побудував спірний будинок і переоформив його на свого сина позивача по справі, він, ще й проживаючи у будинку, оплачував житлово-комунальні послуги та послуги зв`язку до осені 2017 року, оскільки будь-які докази на підтвердження факту проживання відповідача [PERSON] у спірному будинку станом на 2017 рік в матеріалах справи відсутні. Що стосується оплати відповідачем [PERSON] житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку, то з долучених представником відповідача до справи читабельних ксерокопій квитанцій та чеків вбачається, що такі послуги відповідачем [PERSON] сплачувалися: послуги зв`язку грудень 2016 року; січень, лютий, березень 2017 року; послуги за електропостачання січень 2017, березень-травень 2017 року, а не як зазначено у письмових поясненнях до осені 2017. Тому дані обставини не свідчать про те, що відповідач [PERSON] має інтерес до спірного будинку та їх слід розцінювати як поважні підстави для збереження за ним права на користування будинком. За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини у справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про задоволення позову. Щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно із п.п.1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Отже, порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України і у разі задоволення позову судові витрати щодо сплати професійної правничої допомоги та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду покладаються на\~ відповідача. Згідно ч.ч. 1, 6 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору за подання до суду заяви про усунення порушень прав власності на підставі п.13 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», а за позовну вимогу немайнового характеру станом на час подання позовної заяви необхідно було сплатити в дохід держави судовий збір в розмірі 768, 40 грн. Відповідно до ч.1 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Врахувавши вищевикладене, суд стягує з відповідачів [PERSON] та [PERSON] в рівних долях в дохід держави 768,40 грн судових витрат по сплаті судового збору. Частиною 8 ст.141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).\~ Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.\~ У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Враховуючи зроблену представником позивача [PERSON] -адвокатом Якименко О.О. заяву, питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу слід вирішувати у порядку, передбаченому ч.8 ст.141,\~ п.5 ч.7 ст. 265, п.2 ч.1, ч.3 ст.270 ЦПК України, у разі подання відповідних доказів про оплату правничої допомоги протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Тому, суд вважає за необхідне у відповідності до вимог ст.246 ЦПК України призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу та запропонувати представнику [PERSON] - адвокату Якименко О.О. подати докази щодо розміру понесених [PERSON] судових витрат\~ на\~ професійну правничу допомогу в строк до 07.02.2022. На підставі викладеного,

Outcome: approved