Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся у суд з позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою [PERSON] , що був зареєстрований 2 червня 2007 року Новочервищанською сільською радою Камінь-Каширського району Волинської області, актовий запис №10, та визначити місце проживання дітей: дочки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , залишивши останніх проживати з ним. В обґрунтування вимог зазначає, що з відповідачкою він перебуває у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу є двоє неповнолітніх дітей. У стані вагітності відповідачка не перебуває. Подружнє життя у них не склалося, оскільки відповідачка зловживає спиртними напоями. П`ять разів він, її батьки [PERSON] та [PERSON] відвозили відповідачку на лікування у медичну установа, де вона перебувала по декілька тижнів, однак позитивних результатів немає. Алкогольними напоями остання зловживає регулярно, у період запою зникає з будинку на тижні і навіть місяці. У травні 2021 року був випадок, що у відповідачки не було коштів на спиртне і тому вона викрала у сина копилку у вигляді керамічної фігури собачки. Такі обставини негативно впливають на виховання їхніх дітей. Також у травні 2021 року він звернувся до служби у справах захисту інтересів дітей з питанням вжиття заходів до відповідачки, та службою було підготовлено відповідне подання до районного відділу поліції. Постановою Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 22 червня 2021 року [PERSON] було визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КпАП України, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді попередження. Відповідачка також притягалася до кримінальної відповідальності. Крім цього, відповідачка неодноразово зраджувала йому з іншими чоловіками. У нього зникли почуття до відповідачки як до дружини, а як до жінки, то він відчуває відразу. Ухвалою судді від 12 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 30 грудня 2021 року підготовче провадження у справі закрито і справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з викладених у позовній заяві підстав та пояснив, що відповідачка [PERSON] по місцю її реєстрації і проживання їхніх дітей відсутня, також остання не мешкає по місцю проживання її батьків, веде аморальний спосіб життя, перебуває у компаніях з чужими чоловіками, з якими зловживає алкоголем, щоденними побутовими потребами дітей не цікавиться. Неповнолітні діти проживають з ним, він щодня доглядає за ними, забезпечує їх потреби, займається їхнім вихованням, а відповідачка самоусунулася від піклування про дітей. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що бажає зберегти сім`ю, лікувалася від алкогольної залежності, бажає проживати із своїми дітьми. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Камінь-Каширської районної державної адміністрації Щерблюк Т.М. у судовому засіданні не заперечила проти задоволення позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей з батьком, підтримала відповідний висновок органу опіки та піклування про доцільність такого визначення місця проживання та пояснила, що на теперішній час діти проживають з батьком, який піклується про них і забезпечує їх усім необхідним, відповідачка зареєстрована по місцю проживання дітей, але не проживає, із слів дітей, остання буває вдома рідко, в той же час діти, як вони їй пояснили, бажають проживати як з батьком, так і з матір`ю, оскільки люблять обох батьків. Заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити повністю, зважаючи на таке. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Статтею 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд встановив, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 2 червня 2007 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 2 червня 2007 року Новочервищанською сільською радою Камінь-Каширського району Волинської області, актовий запис № 10 (а.с. 16). Від шлюбу у них є неповнолітні діти: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтв про народження (а.с. 7 та зворот). У судовому засідання встановлено, що фактично сторони проживають окремо, шлюбні стосунки не підтримують, і позивач зберегти сім`ю не бажає. За таких обставин, суд дійшов висновку, що подальше збереження сім`ї сторін є недоцільним, оскільки суперечить інтересам позивача, у зв`язку з чим шлюб належить розірвати. Частиною 3 ст. 51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно з частинами 2, 6 - 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частини 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 141 СК України батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч. 3, ч. 4 ст. 29 ЦК України). За змістом ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно зі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Таким чином, зміст статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року, справа № 204/8432/19 (провадження № 61-14486св 21)). Як встановлено судом, сторони фактично проживають окремо і шлюбних стосунків не підтримують, їх неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають з батьком [PERSON] , про що також підтвердила у судовому засіданні відповідачка [PERSON] та представник органу опіки та піклування. Згідно з ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Як вбачається з матеріалів справи, працівниками служби у справах дітей було здійснено вихід за місцем проживання позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де також проживають і неповнолітні діти сторін [PERSON] та [PERSON] , та встановлено, що у будинку чисто, прибрано, затишно, кожен з дітей окрему кімнату, які облаштовані належними меблями, діти забезпечені сучасними гаджетами (кожен має ноутбук, мобільний телефон), мають достатньо взуття, одягу, шкільного приладдя, забезпечені якісним харчуванням, необхідними засобами гігієни. Син сторін [PERSON] відвідує секцію дзюдо та гурток по футболу. Неповнолітні діти охоче розповідають про свої захоплення, навчання в школі, з любов`ю говорять про батька, сумують за мамою. [PERSON] приділяє багато уваги створенню комфортних умов для проживання дітей, турбується про їх навчання, розвиток інтересів та здібностей. Мама, [PERSON] зловживає спиртними напоями, багато часу проводить за межами дому, часто зустрічається із сумнівними компаніями та залишає дітей. Коли ж остання буває вдома, то є хорошою господинею та мамою для дітей. Неповнолітні діти сторін сумують за мамою, часто розмовляють з нею по телефону, зустрічаються за межами будинку. Працівники служби у справах дітей неодноразово розмовляли з [PERSON] по телефону, зустрічались з нею у службі у справах дітей, та відповідачці були роз`яснені її права та обов`язки по вихованню та утриманню дітей, наслідки їх невиконання. З [PERSON] було проведено безліч бесід, розмов, пояснень, надавались поради про те, як вийти з кризової ситуації, однак проведена робота результатів не дає, і на теперішній час остання по місцю реєстрації не проживає, іншого постійного місця проживання не має, та з її (відповідчки) слів проживає в подруги. Згідно з висновком органу опіки та піклування Камінь-Каширської районної державної адміністрації Волинської області від 21 жовтня 2021 року № 1670/01-26/2-20, доцільним є місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , визначити з батьком [PERSON] , з яким вони проживають і на теперішній час і який піклується про них, створює належні умови для їх утримання, виховання та розвитку. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка веде аморальний спосіб життя. Постановою судді Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 22 червня 2021 року [PERSON] було визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КпАП України, а саме у тому, що вона, будучи матір`ю неповнолітніх дітей: дочки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , ухилилася від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя та виховання своїх дітей, яке виразилось у залишенні дітей з 7 травня по 6 червня 2021 року без нагляду, а також у тому, що вона їсти дітям не приготувала, не цікавилась їх побутом та вихованням (а.с. 18). Як вбачається з роз`яснень, наведених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Як свідчить практика Європейського суду з прав людини при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Принцип «найкращих інтересів дитини», що випливає також і з Декларації прав дитини, є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та беручи до уваги висновок органу опіки і піклування, суд дійшов висновку, що проживання неповнолітній дітей [PERSON] та [PERSON] разом із батьком, що має місце і на теперішній час, буде відповідати принципу найкращих інтересів дітей та є пріоритетним при вирішенні цієї справи, і не позбавляє матір дітей права на спілкування та участь у їх вихованні. Відповідачка у такому разі не обмежена у своєму праві на спілкування з дітьми, може виявляти турботу про них та брати участь у їх вихованні, реалізувати свої права шляхом домовленості з позивачем щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Outcome: approved