Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

у травні 2018 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 3% річних, інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання та процентів за користування чужими грошовими коштами. В обґрунтування свої вимог зазначала про те, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2013 року було стягнуто з [PERSON] на її користь 159 060,70 грн. за договором позики та 1 590,61 грн. судового збору. Однак, [PERSON] зазначене рішення суду не виконує, користується її коштами, а тому просить стягнути на її користь відсотки за період з 28.02.2015 року по 28.02.2018 року на підставі ст. 536 ЦК України у розмірі 87 616,21 грн. та на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних за період з 28.02.2015 року по 28.02.2018 року у розмірі 13 975,55 грн. й інфляційні втрати за вказаний період у розмірі 110 388,11 грн., а також судові витрати у справі (а.с. 3-4). В подальшому, позивач, скориставшись своїми правами, наданим ст. 49 ЦПК України, зменшила розмір позовних вимог й остаточно просила суд стягнути з [PERSON] на її користь, виходячи із суми боргу в розмірі 62 040,00 грн., відсотки за період з 28.02.2015 року по 28.02.2018 року на підставі ст. ст. 536, 1048ЦК України у розмірі 35 281,76 грн. та на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних за період з 28.02.2015 року по 28.02.2018 року у розмірі 5 451,02 грн. й інфляційні втрати за вказаний період у розмірі 43 055,76 грн., а також судові витрати у справі (а.с. 3-4). Ухвалою від 26.09.2018 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 07.11.2018 року (т. 1 а.с. 24-25). Ухвалою від 07.11.2018 року призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання 25.01.2019 року (т. 1 а.с. 45-46). 25.01.2019 року справа не розглядалась, підготовче судове засідання відкладено на 25.03.2019 року (т. 1 а.с. 95). Ухвалою від 25.03.2019 року підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд справи на 24.07.2019 року (т. 1 а.с. 123-124). 24.07.2019 року у зв`язку із неявкою позивача розгляд справи відкладено на 16.10.2019 року (т. 1 а.с. 131-132). 16.10.2019 року справа не розглядалась, судовий розгляд відкладено на 27.01.2020 року (т. 1 а.с. 141). 27.01.2020 року справа не розглядалась, судовий розгляд відкладено на 22.04.2020 року (т. 1 а.с. 180). 22.04.2020 року справа не розглядалась, судовий розгляд відкладено на 15.09.2020 року (т. 1 а.с. 186). Ухвалою від 15.09.2020 року розгляд справи повернуто до стадії підготовчого засідання, яке призначено на 26.11.2020 року (а.с. 191-193). 26.11.2020 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 21.04.2021 року (т. 1 а.с. 227). Ухвалою від 26.11.2020 року витребувано у Голосіївського районного ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № ВП33942739 (т. 1 а.с. 228-229). Ухвалою від 21.04.2021 року витребувано у Голосіївського районного ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № ВП33942739, розгляд справи відкладено на 05.10.2021 року (т. 1 а.с. 242-244). Ухвалою від 05.10.2021 року підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд справи на 01.02.2022 року (т. 2 а.с. 13). Відповідач подав відзив, в котрому повністю заперечив проти заявлених позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні за необґрунтованістю та недоведеністю, вказав про відсутність будь-якої заборгованості перед позивачем та про повне виконання судового рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2013 про стягнення з нього на користь позивача боргу за договором позики. Також, подав заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності (т. 1 а.с. 52-94). В судове засідання сторони не з`явились. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Відповідач, котрий в установленому порядку повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що 23.11.2009 року між сторонами у справі було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] надала [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 7 000,00 доларів США з терміном повернення - 23.06.2010 року. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2013 року було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 23.11.2009 року в розмірі 159 060,70 грн. та 1 590,61 грн. судового збору (т. 1 а.с. 7-9, 103-105). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.03.2013 року виправлено описку, допущену у рішенні по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, відшкодування матеріальної шкоди в частині ідентифікаційного коду відповідача (т. 1 а.с. 106). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.03.2013 року виправлено описку, допущену у рішенні по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, відшкодування матеріальної шкоди в частині визначення особи позивача (т. 1 а.с. 107). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.12.2017 року, виправлено арифметичну помилку, допущену у рішенні по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, відшкодування матеріальної шкоди, та викладено резолютивну частину рішення наступним чином: «Стягнути з відповідача [PERSON] , що зареєстрований у [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] на користь [PERSON] , що зареєстрована у [ADDRESS] , суму боргу за договором позики в розмірі 56 000,00 грн. (п`ятдесят шість тисяч), 3% річних за прострочення виконання зобов`язань за договором позики в розмірі 4 480,00 грн. (чотири тисячі чотириста вісімдесят), відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000,00 грн. (одна тисяча), всього 61 480,00 грн. (шістдесят одна тисяча чотириста вісімдесят) та судові витрати в сумі 560,00 грн. (п`ятсот шістдесят)»(т. 1 а.с. 108-109). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.01.2018 року виправлено описку, допущену в ухвалі суду від 27.12.2017 року в частині визначення статті, якою керувався суд під час ухвалення судового рішення (т. 1 а.с. 110-111). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.03.2018 року виправлено описку, допущену в ухвалі суду від 27.12.2017 року в частині визначення дати ухвалення рішення як «15.02.2013 року» (т. 1 а.с. 112). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.12.2017 року виправлено описку, допущену у виконавчому листі, виданому Голосіївським районним судом м. Києва у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та відшкодування шкоди (справа № 2601/23787/12, провадження № 2/752/1155/13) та вважати вірним суми стягнення - сума боргу за договором позики у розмірі 56 000,00 грн., 3% річних за прострочення виконання зобов`язань за договором позики в розмірі 4 480,00 грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000,00 грн., всього 61 480,00 грн. та судові витрати 560,00 грн. (т. 1 а.с. 116-117). Постановою Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2018 року залишено без змін ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 27.12.2018 року про виправлення арифметичної помилки в заочному рішенні суду від 15.02.2013 року та ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 27.12.2017 року про виправлення описки у виконавчому листі (т. 1 а.с. 113-115). 09.04.2013 року на виконання вказаного судового рішення видано виконавчі листи котрі були пред`явлені до примусового виконання (т. 2). Згідно квитанції № 0.0.963135582.1 від 14.02.2018 року відповідачем на рахунок Голосіївського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві сплачено по ВП 39942739 68 547,00 грн. (т. 1 а.с. 72). Вказана грошова сума була зарахована на рахунок позивача 20.02.2019 року, що останньою не заперечуються (т. 1 а.с. 146). Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Внаслідок укладення договору позики від 23.11.2009 року між сторонами згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України виникли цивільні права та обов`язки. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається з матеріалів справи відповідачем зобов`язання з повернення позики виконувались неналежним чином, що і стало підставою для звернення позивача до суду з позовною заявою про стягнення з нього заборгованість за договором позики від 23.11.2009 року. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2013 року по справі № 2601/23787/12 було встановлено наявну заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, вказаним рішенням суду, яке набрали законної сили, було встановлено факт надання позики за договором від 23.11.2009 року, факт настання строку повернення позики та факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз норм ст. ст. 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною в постанові від 26.04.2017 року. Таким чином, норма ст. 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Саме лише прийняття Голосіївським районним судом м. Києва рішення про задоволення вимог позивача, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з позичальника коштів фактично не виконано, позикодавець вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право позикодавця вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні його матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від позичальника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позикодавцю. Як вбачається з виписки особового рахунку АТ КБ «Приватбанк" за 22.07.2019 року та підтверджено позивачем, присуджені судовим рішенням кошти надійшли на її рахунок лише 20.02.2019 року (т. 1 а.с. 199-203). Відповідно до п. 30.1. ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» №2346-III від 05.04.2001 року переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. Отже, з урахуванням п. 30.1 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з п. 8.1 ст. 8 цього Закону банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. Отже, враховуючи викладене, моментом фактичного виконання рішень суду щодо виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою (постанова ВСУ від 16.10.2018 року справа № 910/19094/17). Відтак, датою виконання судового рішення у справі № 2601/23787/12 є 20.02.2019 року. Інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Звертаючись до суду, позивач остаточно просила стягнути з відповідача на її користь,виходячи із суми боргу в розмірі 62 040,00 грн., відсотки за період з 28.02.2015 року по 28.02.2018 року на підставі ст. ст. 536, 1048 ЦК України у розмірі 35 281,76 грн. та на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних за період з 28.02.2015 року по 28.02.2018 року у розмірі 5 451,02 грн. й інфляційні втрати за вказаний період у розмірі 43 055,76 грн., а також судові витрати у справі (т. 1 а.с. 3-4). Разом з тим, враховуючи вищевикладене, суд надходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Так, при здійсненні нарахування 3% річних та інфляційних позивачем до складу основної суми заборгованості, стягнутої заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2013 року у справі № 2601/23787/12, було включено 3% річних, моральну шкоду та судовий збір, й на вказану суму було здійснено розрахунок 3% річних та інфляційних, що є неприпустимим відповідно до вимог чинного законодавства України, оскільки 3% річних, моральна шкода та судовий збірне є основним боргом відповідача, на який відповідно до ст. 625 ЦК України можуть нараховуватися 3% річних та інфляційні. Так, 3% річних та інфляційні не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому, обов`язок сплатити суму інфляційних втрат та 3% річних за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень ч. 1 ст. 509 ЦК України, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин ст. 625 ЦК України. Тому, розрахунок позивача про здійснення нарахування 3% річних та інфляційних на суми 3% річних, моральної шкоди та судового збору, стягнутих заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2013 року у справі № 2601/23787/12 є необґрунтованими та відхиляються судом, з огляду на зазначене вище. Крім того, судовий збір також не є заборгованістю, оскільки включається до складу судових витрат. Таким чином, нарахування 3% річних та інфляційних слід здійснювати лише на суму основної заборгованості відповідача. Таким чином, за розрахунком суду з відповідача на користь позивача підлягають стягненню нараховані на суму боргу в розмірі 56 000,00 грн. 3% річних в сумі 5 044,60 грн. та інфляційних втрат в розмірі 40 694,58 грн. за період з 28.02.2015 року по 28.02.2018 року, за наступним розрахунком: Інфляційні витрати: Період з 28.02.2015 року - 28.02.2018 рокуІндекс інфляції березень 2015110,80 квітень 2015114,00 травень 2015102,20 червень 2015100,40 липень 201599,00 серпень 201599,20 вересень 2015102,30 жовтень 201598,70 листопад 2015102,00 грудень 2015100,70 січень 2016100,90 лютий 201699,60 березень 2016101,00 квітень 2016103,50 травень 2016100,10 червень 201699,80 липень 201699,90 серпень 201699,70 вересень 2016101,80 жовтень 2016102,80 листопад 2016101,80 грудень 2016100,90 січень 2017101,10 лютий 2017101,00 березень 2017101,80 квітень 2017100,90 травень 2017101,30 червень 2017101,60 липень 2017100,20 серпень 201799,90 вересень 2017102,00 жовтень 2017101,20 листопад 2017100,90 грудень 2017101,00 січень 2018101,50 лютий 2018100,90 Розрахунок здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ( ІІZ : 100 )ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Період: IIc (110,80 : 100) x (114,00 : 100) x (102,20 : 100) x (100,40 : 100) x (99,00 : 100) x (99,20 : 100) x(102,30 : 100)x (98,70 : 100) x (102,00 : 100) x (100,70 : 100) x (100,90 : 100) x (99,60 : 100) x (101,00 : 100) x (103,50 : 100) x (100,10 : 100) x(99,80 : 100) x (99,90 : 100) x (99,70 : 100) x (101,80 : 100) x(102,80 : 100)x (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x(101,00 : 100)x (101,80 : 100) x(100,90 : 100)x(101,30 : 100)x(101,60 : 100)x(100,20 : 100)x(99,90 : 100)x(102,00 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (101,50 : 100)x (100,90 : 100) = 1.72668897 Інфляційне збільшення: 56 000,00 грн. x 1.72668897 - 56 000,00 = 40 694,58 грн. 3% річних: Розрахунок здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, деС - сума заборгованості,Д - кількість днів прострочення. Період прострочення грошового зобов`язанняКількість днів у періодіСума з 28/02/2015 до 31/12/2015 56 000,00 x 3 % x 307 : 365 : 1003071 413,04 грн. з 01/01/2016 до 31/12/2016 56 000,00 x 3 % x 366 : 366 : 1003661 680,00 грн. з 01/01/2017 до 28/02/2018 56 000,00 x 3 % x 424 : 365 : 1004241 951,56 грн. Всього: 5044,60 грн. Разом із тим, гл. 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. У постанові Верховного Суду від 26.10.2018 року у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 року у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 року у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 року у справі № 642/493/17-ц. Зважаючи на викладене, суд надходить до висновку про те, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, загалом заявлено у межах строку позовної давності, тому посилання відповідача про сплив строку позовної давності 24.09.2016 року, оскільки виконавче провадження з примусового виконання заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2013 року у справі № 2601/23787/12 було відкрито 24.09.2016 року, за такими вимогами є помилковими, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, і ґрунтуються на довільному трактуванні відповідачем норм матеріального права, якими врегульовано поняття інфляційних втрат і 3 % річних та строків позовної давності, що до них застосовуються. В той же час, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до суду із вказаним позовом 03.05.2018 року, а тому, виходячи із загального строку позовної давності, виходячи з принципу диспозитивної, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних на суму боргу 56 000,00 грн. за період з 03.05.2015 року по 28.02.2018 року в розмірі 4 750,03 грн. Що стосується інфляційних втрат, то слід зазначити, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Згідно із положеннями ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Відповідно до ст. 3 цього Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Відповідно до ст. ст. 251, 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. За змістом ст. 253 ЦК України, якою визначені загальні правила визначення початку перебігу строку, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За приписами ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Стягнення інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Такий висновок зазначено у постанові Верховного Суду від 26.10.2018 року у справі № 922/4099/17. З аналізу наведених правових норм слід дійти висновку, що строк позовної давності за зобов`язаннями відшкодування інфляційних втрат слід обраховувати за кожен місяць з урахуванням положень ч. 5 ст. 261 ЦК України з моменту, коли особа набула права пред`явити вимогу про сплату інфляційних втрат. У даному випадку, судом встановлено, що позивач звернулась з позовом до суду 03.05.2018 року та заявила, зокрема вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з 28.02.2015 року по 28.02.2018 року. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці. Отже, право кредитора вимагати суму боргу з урахуванням індексу інфляції за травень 2015 року виникло по закінченню травня 2015 року у червні 2015 року, а саме з 10.06.2015 року, оскільки розмір індексу інфляції за травень 2015 року (102,20) опубліковано 10.06.2015 року у газеті «Урядовий кур`єр» № 102 (5476). Строк позовної давності до вимоги про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції за травень 2015 року позивачем не пропущено, оскільки право вимоги про стягнення інфляційних за травень 2015 року виникло з 11.06.2015 року, тобто, в межах 3-річного строку позовної давності. З огляду на наведене, суд надходить до висновку про необхідність стягнення інфляційних втрат за період з 03.05.2015 року по 28.02.2018 року в розмірі 20 552,17 грн., а тому такі вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо стягнення процентів на підставі ст. ст. 536, 1048 ЦК України. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Так, обов`язок відповідача виник на підставі договору позики від 23.11.2009 року. Відповідно до ст. 1048 ЦК України договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням. Так, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч. 2 ст. 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі:1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14). Крім того, правовідносини стосовно здійснення позикодавцем права на визначену договором плату за користування позикою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути кошти до визначеного терміну є різними за змістом. Як неодноразово зауважувала Велика Палата Верховного Суду, термін «користування чужими грошовими коштами» (ст. 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (ст. 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (ст. 625 ЦК України) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 (п. п. 34, 35, 38) і від 23.05.2018 року у справі № 910/1238/17 (п. п. 6.20-6.24)). Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (п. п. 53-54, 90-91)). З огляду на вказане, приймаючи до уваги, що договір позики від 23.11.2009 року він є безпроцентним, що не заперечується сторонами, і позивачем також заявлені вимоги про стягнення процентів за межами погодженого сторонами договору строку надання позики, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, суд надходить до висновку про те, що позивач на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України не має права нарахувати проценти за користування позикою у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України, в тому числі і за період після настання терміну повернення позики (після 23.06.2010 року). Тому, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Аналізуючи вище викладене,суд, розглянувши справу за наявними у справі матеріалами, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, надходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог і вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , виходячи із суми боргу в розмірі 56 000,00 грн., на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних за період з 03.05.2015 року по 28.02.2018 року у розмірі 4 750,03 грн. й інфляційні втрати за вказаний період у розмірі 20 552,17 грн. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. По даній справі відповідач має сплатити позивачу судовий збір в розмірі 2 119,79 грн., проте, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору у розмірі, пропорційному розміру задоволених позовних вимог (30,2%), 640,20 грн. Крім того, згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Отже, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Позивачем заявлено клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 27 000,00 грн. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суд враховує, що позивачем надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (т. 2 а.с. 5-10), і клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу відповідачем не заявлялось. Крім того, за змістом ч. 3 ст. 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону). За змістом ч. 3 ст. 27 Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що надання адвокатом правничої допомоги в порядку представництва у суді здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, положення щодо якого містяться, зокрема у Главі 63 ЦК України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Глава 52 ЦК України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору. Згідно з положеннями цієї статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно зіст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити такі висновки: (1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в ч. 2ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України; (3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару; Отже, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Вказані правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18, від 07.09.2020 року у справі № 910/4201/19, від 19.11.2021 року у справі № 910/4317/21. Судом встановлено, що заявлений позивачем до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу розрахований, виходячи з вартості послуг правничої допомоги, визначеної у договорі № ДП-24/01/18 від 24.01.2018 року, укладеного між позивачем та адвокатом Лебединською Н.С.(т. 2 а.с. 7-8). Суд враховує, що позивачем надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (т. 2 а.с. 5-10). Також, суд враховує, що відповідач не скористався правом на подання клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, дослідивши подані позивачем докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, перевіривши відповідність цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат, враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), у зв`язку із частковим задоволенням позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд дійшов висновку, що витрати позивача на правову допомогу покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, шляхом стягнення з відповідача -8 154,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial