Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

29 грудня 2021 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до Очаківської міської ради. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що складається з земельної ділянки площею 0,1185 га за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку. Вказану земельну ділянку, її мати - [PERSON] успадкувала після смерті своєї сестри [PERSON] , але не оформила своїх спадкових прав. Разом із тим, у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом їй було відмовлено, оскільки державний акт на право приватної власності видано з порушенням законодавства, що діяло на час його видачі. Посилаючись на викладене, просила визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії МК від 07 липня 1994 року на земельну ділянку площею 0,1185 га для обслуговування жилого будинку по [ADDRESS] та скасувати його державну реєстрацію. Позивачка у судове засідання не з`явилася, надавши заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, крім цього, зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача у судове зсідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, своїм правом подати відзив на позовну заяву не скористався. Представник третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у судове засідання не з`явився, у своїх письмових поясненнях просив справу розглянути справу без його участі та зазначив, що згідно з вимогами діючого законодавства право власності на користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і рішення у даній справі не може вплинути на права або обов`язки Головного управління. Дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. На підставі рішення Очаківської міської ради № 224 від 24 червня 1994 року на ім`я [PERSON] та [PERSON] 07 липня 1994 року було видано державний акт на право приватної власності на землю на земельну ділянку площею 0,1185 га за адресою: [ADDRESS] для обслуговування жилого будинку (а.с.6). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності номер 245106037 від 19 лютого 2021 року право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с. 22), яка отримала спадщину на вказане майно відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 лютого 2021 року (а.с. 23) після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 24). Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 19 лютого 2021 року, винесеної державним нотаріусом Четвертої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Ігнатенко В.С., позивачці [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] у матері - [PERSON] , оскільки державний акт, виданий 07 липня 1994 року на право приватної власності на землю не відповідає вимогам законодавства, як і у перевищенні норми передачі земельної ділянки, так і у визначенні власників даної земельної ділянки. Згідно зі ст. 6 ЗК України в редакції, що діяла на час спірних правовідносин, передача земельних ділянок, що перебували у державній власності, у приватну власність громадянам України провадилася місцевими радами відповідно до їх компетенції. У відповідності до ст. 67 цього Кодексу розмір ділянок для обслуговування житлового будинку повинен бути не більше у містах - 0,1 га. Право власності або право користування землею посвідчувалося державними актами, форма яких затверджувалася Верховною радою України відповідно до ст. 23 ЗК України 1990 року. Порядок видачі державних актів був передбачений Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю, затвердженої наказом Держкомітету України по земельним ресурсам від 15 квітня 1993 року № 28, що діяла на час видачі вказаного державного акта. Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЗК України (у редакції 1991 року) громадяни, яким житловий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної власності, використовують і розпоряджуються земельною ділянкою на якій розташовані дані об`єкти нерухомого майна, спільно, пропорційно розміру часток у спільній власності на будинок, будівлю, споруду. З дослідженого в судовому засіданні державного акту від 07 липня 1994 року вбачається, що в ньому водночас вказано два власники без зазначення часток пропорційно у спільній власності на будинок , будівлю або споруду, а також перевищено норми передачі земельної ділянки. Вказане свідчить про неналежне оформлення державного акту, що позбавляє позивачку можливості реалізувати своє право щодо оформлення спадкових прав на земельну ділянку. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, визнається судом незаконним та скасовується. Статтею 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що спірний державний акт було видано з порушенням законодавства, а тому вимоги позивачки про визнання його недійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно вимоги позивачки про скасування державної реєстрації вищевказаного державного акту, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. За таких обставин вимога [PERSON] про скасування державної реєстрації спірного акту про право власності на землю є юридично помилковою та задоволенню не підлягає, оскільки визнання недійсним державного акту за рішенням суду є підставою для скасування його державної реєстрації відповідним органом державної влади та не вимагає самостійного вирішення. Судові витрати суд відносить на рахунок позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: partial