Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 08 листопада 2021 року звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку. В обґрунтування своєї позовної заяви позивач посилається на те, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить квартира [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстрований її онук [PERSON] , [INFO] , який з березня 2019 року не мешкає в зазначеній квартирі, місце його перебування їй не відомо. Реєстрація відповідача в квартирі не дає їй можливості розпорядження своїм майном, оскільки вона не може оформити субсидію, для отримання якої необхідні довідки про доходи усіх зареєстрованих в квартирі осіб, тому вона змушена звернутися до суду. Просить позбавити відповідача права користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , що є підставою для зняття з реєстрації місця проживання, судові витрати стягнути з відповідача на її користь. Позивач в судове засідання не з`явилася, але в позовній заяві просить розглядати справу без її участі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. \~Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області 03 жовтня 2017 року, та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 03 жовтня 2017 року, [PERSON] отримала у спадщину 1/1 частку квартири [ADDRESS] . Згідно довідки\~про склад\~сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні, виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради від 04 листопада 2021 року за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] . Згідно акту від 29 жовтня 2021 року, складеного начальником ЖРЕД-10 Долговою Т.І. та сусідами, в квартирі [ADDRESS] зареєстрований але не проживає з березня 2019 року [PERSON] , [INFO] . У відповідності до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем мешкання фізичної особи є житловий будинок, квартира чи інше приміщення гідне для мешкання в населеному пункті, в якому особа мешкає постійно або тимчасово. З відповіді начальника відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради від 31 січня 2022 року, згідно п.п. 2 п. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» № 1871 від 05 листопада 2021 року надає право власнику житла приватної форми власності за заявою, поданою у паперовій формі, знімати із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) повнолітніх осіб. Разом з тим наразі відсутні підзаконні акти, які б визначали, що має містити така заява і детальний опис надання такої адміністративної послуги. До прийняття відповідних підзаконних нормативно-правових актів неможливо скористатися наданим законом правом. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положення\~глави 32 цього Кодексу\~визначають поняття сервітуту як права обмеженого користування чужою нерухомістю, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (частина перша\~статті 406 ЦК України). Відповідно до частини другої\~статті 406 ЦК України\~сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. [PERSON] набув\~право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. \~ \~ \~ \~Статтею 156\~ЖК України,\~передбачено,\~що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Таким чином,\~в судовому\~засіданні знайшов\~підтвердження той\~факт,\~що [PERSON] \~є власником\~ квартири\~ [ADDRESS] ,\~відповідач [PERSON] \~є членом\~власника помешкання,\~однак не проживає в зазначеному приміщенні з березня 2019 року, тобто понад один рік, та не є власником даного приміщення, тому суд, з урахуванням вимог ст. ст. 64, 156 ЖК України, ч. 2 ст. 3 СК України, приходить до висновку, що до даних правовідносини можуть бути застосовані вимоги ст. 405 ЦК України, та позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, у разі задоволення позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved