Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом, мотивуючи тим, що йому на підставі договору дарування від 02.03.2007 року належить 11/25 частин житлового будинку, який знаходиться по [ADDRESS] , з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, до складу яких входить гараж літера «З» 1997 року забудови, розміром 11,90х8,75м, Позивач зазначає, що гараж був побудований його матір`ю і узаконений на підставі розпорядження виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів №1-3-532 від 17.11.1997 року та в подальшому був відчужений позивачу. Крім того, гараж літера «З» розташований на належній позивачу земельній ділянці площею 0,0100 га з кадастровим номером 3210300000:03:019:0035 з цільовим призначенням для будівництва індивідуального гаража. Однак, позивач позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися належним йому майном, оскільки майном без будь-яких правових підстав користується [PERSON] , де зберігає особисті речі та автомобіль. На вимогу звільнити належний позивачу гараж, відповідач не реагує. А тому, просив суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні гаражем, позначеним у технічному паспорті літера «З», розташованим на земельній ділянці площею 0,0100 га, кадастровий номер 3210300000:03:019:0035, за адресою: [ADDRESS] , зобов`язавши [PERSON] звільнити гараж, позначений в технічному паспорті літера «З», розташований на земельній ділянці площею 0,0100 га, кадастровий номер 3210300000: 03:019:0035, за адресою: [ADDRESS] , від транспортного засобу, інших технічних засобів та майна, та передати [PERSON] ключі від нього; стягнути судові витрати по справі. Ухвалою суду від 10 січня 2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить 11/25 частин житлового будинку [ADDRESS] з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що підтверджується договором дарування від 02.03.2007 року, посвідченим державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І., зареєстрованим в реєстрі за №1-881, укладеного між [PERSON] та [PERSON] /а.с. 11-12/. Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , станом на 27.02.2007 рік до складу господарських та побутових будівель та споруд входив гараж літера «З» 1997 року забудови, розміром 11,90 х 8,75 м /а.с.14-16/. Згідно відповіді на запит Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» №3247 від 16.11.2021 року, в матеріалах інвентаризаційної справи №776 на домоволодіння [ADDRESS] міститься витяг з розпорядження виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів №1-3-532 від 17.11.1997 року, відповідно до якого забудовником сарая-гаража розміром 11,92 х 8,7 м. є [PERSON] , яка була власником 11/25 частин житлового будинку. При проведенні технічної інвентаризації вищезазначеного домоволодіння сараю-гараж розміром 11,92 х 8,70 м., присвоєно літеру «З». Станом на 02.03.2007 рік [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй частку житлового будинку в [ADDRESS] разом з належним їй гаражем літера «З» /а.с. 13/. На підставі рішення Білоцерківської міської ради 43 сесії 5 скликання за №989 від 18.02.2009 року [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 0,0100 га, з цільовим призначенням для будівництва індивідуального гаража, кадастровий номер 3210300000:03:019:0035 по [ADDRESS] , на якій розташований гараж літера «З», що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №308270 від 07.09.2010 року /а.с. 17/. Позивач в позовній заяві вказує, що належним йому гаражем без будь-яких правових підстав користується [PERSON] , у зв`язку з чим 03.09.2021 року позивач направив останньому вимогу, в якій просив звільнити приміщення гаража від майна та речей, які в ньому знаходяться, в термін 10 днів з моменту отримання вимоги, та передати позивачу ключі від воріт гаража /а.с. 6/ Однак, вказана вимога відповідачем була залишена без належного реагування, приміщення гаража не звільнив та не передав ключі від нього. Наведене вище свідчить, що між сторонами склалися спірні правовідносини з приводу захисту права власності. Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Окрім того, статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Також, відповідно до приписів ст. 319, 320, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно,якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З аналізу зазначених вище доказів у цивільній справі, суд прийшов до висновку, що позивачем [PERSON] у повній мірі доведено перед судом факт порушення його права користування належним йому приміщенням та вчинення відповідачем дій за межами його прав з порушенням прав, свобод та інтересів позивача. Таким чином, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання відповідача звільнити гараж, позначений в технічному паспорті літера «З», розташований на земельній ділянці площею 0,0100 га, кадастровий номер 3210300000: 03:019:0035, за адресою: [ADDRESS] , від транспортного засобу, інших технічних засобів та майна, та передати [PERSON] ключі від нього, знайшли своє підтвердження, а тому його права підлягають захисту у спосіб, визначений позивачем. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду з вказаним позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією №МР_АВ050375АNA_22091459 від 19.11.2021 року. Враховуючи, що на час подачі відповідачем заяви про визнання позову розгляд справи по суті не розпочався, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а решту - стягнути на його користь з відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved