Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

заступник голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району Гриценко В.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просить відібрати малолітніх [PERSON] , [PERSON] , від батьків - відповідачів; стягнути з відповідачів на користь особи чи установи, на утриманні якої будуть знаходитися малолітні діти, аліменти у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходів щомісячно, починаючи із дня пред`явлення цього позову. Позов обґрунтовує тим, що співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , які з 04.06.2020 перебувають на обліку у відділі по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради як діти, що опинилися в складних життєвих обставинах. Відповідачі не піклуються про фізичний та духовний розвиток дітей, їх навчання, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток, як складову виховання. За інформацією Дніпровського відділу поліції Національної поліції України ГУНП в Запорізькій області малолітні [PERSON] та [PERSON] доставлені до комунального закладу «Запорізькій обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» ЗОР, де вони перебувають по теперішній час на повному державному забезпечені. Станом на 17.09.2020 батьки не зібрали пакет документів та не зверталися з заявою про повернення дітей в родину. На комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району розглядалось питання щодо невиконання батьківських обов`язків [PERSON] та [PERSON] відносно малолітніх дітей. Протягом усього часу перебування на обліку у відділі служби з батьками [PERSON] та [PERSON] постійно проводилась профілактична робота, бесіди щодо неналежного виконання та відповідальності за утримання і виховання малолітніх дітей. Здійснювався контроль за родиною, організовували спільні виходи у сім`ю, за місцем проживання, спеціалістами відділу разом спеціалістами Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей молоді Запорізької міської ради і інспекторами сектору ювенальної превенції ДВП ГУНП в Запорізькій області. Розпорядженням голови районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району від 20.04.2018 № 206р малолітні були відібрані у зв`язку з загрозою їх життю та здоров`ю. У семиденний термін відділом служби (управління) у справах дітей ЗМР було підготовлено та направлено позовну заяву про відібрання дітей від відповідача [PERSON] та позбавлення батьківських прав [PERSON] , стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2018 у справі № 334/2841/18 у задоволенні позову органу опіки та піклування район адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про позбавлену батьківських прав, відібранні дітей від батька без позбавлення батьківських прав стягнення аліментів відмовлено, у зв`язку з чим дітей було повернено батькам. 05.03.2021 представником співвідповідача [PERSON] - адвокатом Кадуліною І.С. було подано відзив на позов, у якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог про відібрання дітей та стягнення аліментів, посилаючись на те, що [PERSON] з часу подання позову змінив свій спосіб життя та ставлення до батьківських обов`язків, регулярно відвідує дітей, не уявляє свого життя без них, шкодує про свою поведінку, готує документи до суду про розірвання шлюбу з [PERSON] . До того ж, позивачем не надано доказів, які б свідчили про умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків. Співвідповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Железняк Л.В. відзив на позов не подали. Представник третьої особи Дніпровського районного у місті Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) пояснення щодо позову та відзив не подав. Ухвалою від 23.12.2020 відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду у загальному позовному провадженні, призначене підготовче засідання. Ухвалою від 28.05.2021 закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті. Ухвалою від 17.08.2021 за клопотанням представника співвідповідачки [PERSON] - адвоката Железняк Л.В. витребуваний у позивача акт обстеження умов проживання співвідповідачки. Витребуваний доказ наданий суду 16.09.2021. Представник позивача [PERSON] позов та обставини, якими він обґрунтований, підтримала, суду пояснила, що відповідачі не підтримують ніяких стосунків з органом опіки та піклування. Відповідачка вкотре змінила своє місце проживання, а про батька у них відсутня будь-яка інформація. Разом з тим, оскільки співвідповідачі все-таки намагаються змінити своє життя, цікавляться життям дітей, просила відібрати дітей без позбавлення батьківських прав. Представники позивача [PERSON] просила позов задовольнити у повному обсязі. Додала, що після попереднього рішення суду співвідповідачі висновки не зробили. Під час розгляду вказаної справи, ситуація з відповідачкою кардинально не змінилася. Вона так і не надала документів, підтверджуючих працевлаштування. Відповідачі не співпрацюють з органом опіки та піклування. До того, співвідповідачка [PERSON] постійно змінює місця проживання. Співвідповідачка [PERSON] позов не визнала. Зазначила, що станом на теперішній час вона проживає у Центрі реінтеграції та адаптації «Місто-Сховище», який розташований у с. Новопетрівка Бердянського району. Займається підсобним господарством. Центр допоможе їй у працевлаштуванні. Бажає забрати та виховувати своїх дітей. На теперішній час спілкується з ними - дзвонила по телефону та приїздила до них одного разу в м. Запоріжжя. Три дні була з ними на морі. Після проходження шестимісячного курсу у Центрі, їй необхідно буде працевлаштуватись. Планує проживати у Центрі . Представник співвідповідачки - адвокат Железняк Л.В. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову. Пояснила, що за час розгляду справи у суді, діти перебувають на утриманні держави та позбавлені батьківської турботи, що шкодить перш за все саме їхнім інтересам. Тому, при вирішенні справи повинні бути враховані перш за все інтереси саме дітей. Батьки люблять дітей, та в межах своїх можливостей піклуються про них. Діти бажають проживати разом з батьками. Відповідачка проживає у Центрі , строк проживання не обмежений. Між співвідповідачами існує згода щодо проживання дітей саме з матір`ю. Житло, в якому вона зареєстрована згоріло. З питанням отримання місця проживання зверталася до депутата, але відповіді так і не отримала. Співвідповідач [PERSON] позов не визнав. Пояснив, що він бажає, щоб його діти проживали з ним у квартирі його матері, за якою він доглядає. Також не заперечує, щоб діти проживали разом з дружиною. Він отримує пенсію, намагається працевлаштуватись на роботу, але це важко зробити в умовах карантину. Дітям возить передачі, спілкується з ними, купив їм телефони. Має намір помиритися з дружиною, врегулювати сімейні питання. Представник співвідповідача - адвокат Кадуліна І.С. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що [PERSON] забезпечений житлом та на теперішній час намагається налагодити сімейні стосунки з дружиною. Крім того, показовим є та обставина, що відповідачі активно приймають участь у справі, дають свої заперечення, а це, в свою чергу, свідчить про те, що вони намагаються повернути своїх дітей. Представник третьої особи Дніпровського районного у місті Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши заяви по суті спору та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 170 Сімейного кодексу України (далі - СК) суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 24.07.2015, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 24.07.2015. Співвідповідачі є батьками малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей серії [NUMBER] від 20.09.2016 та серії [NUMBER] від 20.09.2016, а також листами Дніпровського районного у місті Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану № 818/17.4-04-37 та № 817/17.4-04-37 від 04.03.2017. Співвідповідач [PERSON] з 03.09.2015 є інвалідом другої групи за загальним захворюванням безстроково, що підтверджується довідкою МСЕК серії АВ № 0547157 від 03.09.2015 та пенсійним посвідченням серії [NUMBER] від 29.09.2015. 26.05.2020 малолітні [PERSON] та [PERSON] були доставлені поліцейським УПП в Запорізькій області ДПП до комунального закладу «Запорізькій обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» ЗОР, де вони перебувають по теперішній час на повному державному забезпечені, що підтверджується актами органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 26.05.2020. Відповідно до Акта обстеження умов проживання у кватирі [ADDRESS] , [PERSON] до помешкання спеціалістів не допустив, поводив себе знервовано, агресивно, не реагував н зауваження, намагався виштовхнути спеціалістів з загального коридору між квартирами. Із помешкання доносився неприємний запах, у відчинені двері можна було побачити , що квартира захламічена, бігають таргани. 01.06.2020 [PERSON] звернулася до відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради та надала письмові пояснення, згідно яких 25.02.2020 вона посварилася зі своїм чоловіком [PERSON] , після чого той її вигнав з квартири. Вона сказала, що піде з квартири лише з дітьми. Після чого викликала поліцію, яка приїхала о 23.00 годині та поліцейськими було прийнято рішення відібрати дітей. На теперішній час вона протягом шести місяців перебуває у Християнському центрі, а тому забрати дітей до себе вона не може. Не заперечувала, щоб дітей забрати, але не позбавляли її батьківських прав. 23.09.2020 [PERSON] звернувся до відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради та надав письмові пояснення, згідно яких йому відомо, що діти проживають у притулку на Осипенківськму мікрорайоні м. Запоріжжя. З дружиною [PERSON] він не проживає однією сім`єю, має намір шлюб розірвати, оскільки остання веде аморальний спосіб життя (займається проституцією, вживає наркотики). Разом зі своєю матір`ю проживає за адресою: [ADDRESS] та має намір працевлаштуватись на «Запоріжсталь». Між ним та [PERSON] постійно виникають сварки на ґрунті ревнощів. [PERSON] веде себе агресивно, має судимість за те, що перебуваючи у нетверезому стані, вона нанесла чоловіку тілесні ушкодження ножем. Вдома веде себе погано, по квартирі не прибирає, дітей не доглядає. [PERSON] ходить на «любовні гуляння» разом з дітьми. Має намір розірвати шлюб та прикласти достатньо зусиль задля того, щоб зробити усіх щасливими та забезпечити дітей всім необхідним. Згідно з листом директор Комунального закладу «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» Запорізької обласної ради № 89 від 18.04.2018 [PERSON] звернулася 17.04.2018 до закладу разом з малолітньою дочкою [PERSON] , як сім`я, яка опинилася у складних життєвих обставинах через домашнє (психологічне, економічне та фізичне) насильство з боку її чоловіка [PERSON] , на час знайомства з яким вони разом вживали наркотичні засоби. На теперішній час вона вже більше двох місяців не вживає ніяких наркотиків. Протягом останнього року подружнього життя, чоловік чинить домашнє насильство по відношенню до неї в присутності дітей: б`є, ображає, принижує. Грошей на утримання не надає, а тому родина живе тільки за рахунок соціальних виплат на молодшу дитину та як малозабезпечена сім`я. 14.04.2018 чоловік вигнав її з дому. Вона забрала з собою тільки дочку, оскільки сина чоловік відмовився віддати. Вона занепокоєна з а життя та здоров`я сина. [PERSON] відмовилася скласти Акт отримання усної заяви про вчинення насильства у сім`ї або реальну загрозу його вчинення у відношенні чоловіка. Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району № 206/р від 20.04.2018 малолітніх [PERSON] та [PERSON] було відібрано у батьків та влаштовано до КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5». Відділу служби (управління) у справах дітей доручено підготувати документи для звернення до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дітей та відібрання дітей у [PERSON] без позбавлення його батьківських прав. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2018 у справі № 334/2841/18 в задоволенні позову органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Дніпровський районний у місті Запоріжжі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Голвного територіального управління юстиції в Запорізькій області про позбавлення батьківських прав, відібрання дитини від батька без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів відмовлено. Рішення набрало законної сили 05.12.2018. Відповідно до висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 07.12.2020 № 05/01-27/1514 орган опіки та піклування вважає за доцільне відібрати малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] від батьків [PERSON] та [PERSON] , без позбавлення їх батьківських прав. 07.06.2021 відповідачка [PERSON] звернулася до депутата Запорізької міської ради [PERSON] зі зверненням про надання допомоги з надання прийнятного житла для сумісного її проживання з дітьми. Згідно з довідкою ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» від 20.07.2021 [PERSON] з 21.07.2021 працює у товаристві. 01.07.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір найму житла, згідно з яким [PERSON] орендувала квартиру [ADDRESS] , яка на праві користування належить [PERSON] . Відповідно до фотографій з місця фактичного проживання відповідачки за адресою: [ADDRESS] , для дітей [PERSON] та [PERSON] створено належні умови для проживання. Згідно з Актом обстеження умов проживання від 15.09.2021 за адресою: [ADDRESS] , умови проживання задовільні, квартира перебуває в стані ремонту, потребує прибирання, газо-, водо-, електропостачання підключене, в наявності є необхідні меблі та побутова техніка. Для дітей родина планує виділити окрему кімнату, площею 10 кв.м., де розташовано письмовий стіл, комп`ютерний стілець, кутова тумба під телевізор, два дивани малютки, тумба для речей. Наразі кімната не використовується, родина зберігає в ній речі (дитячу каляску, та ін.). В квартирі проживають: [PERSON] , його донька [PERSON] , 2019 р.н. та [PERSON] . З пояснень [PERSON] конфліктів у родині немає, [PERSON] бажає повернути своїх малолітніх дітей. Відповідно до письмових пояснень [PERSON] , наданих начальнику Відділу по Дніпровському району Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради 02.09.2021, їй відомо, що з березня 2021 року за адресою: [ADDRESS] , з її братом та племінницею проживає [PERSON] , яка допомагає її брату [PERSON] з його донькою (в якості няні). Також відомо, що брат хоче допомогти їй з дітьми (тимчасово пустити їх жити за вказаною адресою). На сьогоднішній день заперечень не має. Згідно з письмовими поясненнями [PERSON] від 05.10.2021 [PERSON] з 18.09.2021 не проживає за адресою: [ADDRESS] . Вони повністю перестали спілкуватись та місце її проживання йому не відомо. Зі слів знайомих вона винаймає квартиру у Заводському районі м. Запоріжжя. 17.11.2021 та 23.11.2021 керівник Громадської організації Центр реінтеграції та адаптації «Місто-Сховище» звернувся до суду з клопотанням про повернення малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] на користь їх матері [PERSON] , оскільки остання 10.11.2021 приїхала до Центру для проходження шестимісячного курсу реінтеграції та знаходиться у центрі до теперішнього часу. [PERSON] старанна, не конфліктна та слухняна, виконує всі правила Центру, нарікань та зауважень до неї немає. Зі свого боку нададуть [PERSON] окрему комфортну кімнату та повне забезпечення на час проходження реінтеграції, а після допомогу по працевлаштуванню. Відповідно до фотознімків у Громадській організації Центр реінтеграції та адаптації «Місто-Сховище» створені належні умови для проживання співвідповідачки [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У статті 7 СК України зазначено про необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками. За змістом статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до постанови Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 12 Закону України від 26.04.2001 № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із статтею 18 Закону № 2402-III держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, у принципі 6 визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків; у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. За змістом частини першої статті 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Суд вважає, що позивачем доведений той факт, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] неналежним чином ставляться до життя та здоров`я малолітніх дітей, не створили належних умов для їх проживання та виховання, у найкращих інтересах дітей є забезпечення їх розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі поки батьки не виправляться. При цьому суд враховує, що співвідповідачка [PERSON] під час розгляду справи неодноразово змінювала своє місце проживання, а отже не має постійного місця проживання та роботи. За місцем проживання співвідповідача [PERSON] також не створені належні умови для проживання та виховання дітей. Таким чином, позивач обґрунтовано звернувся до суду з даним позовом, оскільки позовні вимоги відповідають інтересам малолітніх дітей. Що стосується твердження відповідачів та їх представників про те, що відповідачі стали на шлях виправлення, то суд вважає, що дані дії є позитивними, але на даний час недостатніми. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в частині відібрання дітей від відповідачів без позбавлення їх батьківських прав. Суд звертає увагу відповідачів на те, що відповідно до вимог статті 170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дітей. Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідачів аліментів на утримання дітей, то суд вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. При задоволенні позову щодо відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин першої та другої статі 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону № 2402-III передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною першою статті 12 Закону № 2402-III передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, за рішенням суду відповідно до статті 181 СК України. Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пунктах 17, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що вважає, що з відповідачів необхідно стягнути аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі однієї третини від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.12.2020 до досягнення дітьми повноліття. Суд не визнає належними доказами лист Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 11.09.2019 № 2508/03-Д, листа Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області № 4731/40/03/02-2019 від 07.10.2019, копію ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.02.2020 у кримінальному провадженні № 1-кс/334/464/20 (справа № 334/590/20), Акт обстеження житлово-побутових умов проживання здобувача освіти від 10.03.2021, які стосуються сім`ї [PERSON] і не містять інформації щодо предмета доказування у цій справі. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до частин першої статті 141 ЦПК України зі співвідповідачки [PERSON] в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 840,80 гривень за задоволену позовну вимогу про стягнення з неї аліментів на утримання дітей. На підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» співвідповідач [PERSON] звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом ІІ групи.

Outcome: approved