Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Одеська товарна біржа, [PERSON] про визнання правочину дійсним. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 29 липня 1994 року між [PERSON] та [PERSON] інтереси якої за довіреністю, зареєстрованою Першою Одеською нотаріальною конторою 16.07.1994 року, за номером 6-4189 представляла [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 3960. На той час [PERSON] та [PERSON] були членами Одеської Торгової Біржі та продала квартиру за адресою: [ADDRESS] , від імені Сторони 1. Квартиру Позивач придбав за 11 000 000.00(одинадцять мільйонів) крб. Позивач та Відповідач договору кулівлі-продажу нерухомого майна №6-4189 виконали в повному обсязі зобов`язання відповідно до договору, де одна сторона передала квартиру по вище вказаній адресі, а друга прийняла та передала кошти у розмірі 11 000 000.00 крб . При укладенні вище вказаного договору не було необхідності завіряти його у нотаріуса, а також Позивачу не було роз`яснено про можливість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого. Ухвалою від 02.12.2021 року по справі відкрито спрощене провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання. У судове засідання 27.01.2022 року учасники справи не з`явилися, позивач просила розглянути справу за її відсутності. Відповідач сповіщений про час, дату і місце розгляду справи належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 29 липня 1994 року між [PERSON] та [PERSON] інтереси якої за довіреністю, зареєстрованою Першою Одеською нотаріальною конторою 16.07.1994 року, за номером 6-4189 представляла [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 3960. Договір № 3960 купівлі-продажу нерухомого майна був укладений 29.07.1994 року на Одеській Товарній БІРЖІ і зареєстрований в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю. У зв`язку з тим, що у договорі є припис, що договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає, сторони не зверталась до нотаріуса щодо нотаріального посвідчення договору купівлі- продажу та зареєструвала договір купівлі-продажу в ОМБТІ і РОН 22.09.1994 за №194, стр 177, 11пр. Право власності на зазначену квартиру підтверджується відміткою про право власності на Договорі № 3960 від 29.07.1994 року. Відповідно до Довідки від 16.07.2021 року № 3959 наданої КП "Бюро технічної інвентаризації" Одеської міської ради, станом на 31.12.2012 року право власності на кв. [ADDRESS] , зареєстроване за фізичною особою " [PERSON] вказане російською мовою згідно із записом у правовстановлюючому документі) на підставі договору № 3960 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Одеською товарною біржею від 29.07.1994. Сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується його змістом. Сторони повністю виконали угоду, як відповідно до умов договору, так і до норм чинного законодавства. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли в грудні 1997 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. У відповідності з ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 слідує, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з`ясувати чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. Як вбачається з матеріалів справи, сторони при укладенні Договору купівлі-продажу нерухомого майна досягли згоди з усіх його істотних умов та виконали усі умови цього договору, але чинним на час його укладання законодавством було передбачено нотаріальне посвідчення такого договору, але він не був нотаріально посвідчений у зв`язку з укладенням на Товарній Біржі. На підставі викладеного, суд вважає, що вищевказаний договір слід визнати дійсним у відповідності ст. 220 ЦК України. За таких обставин, враховуючи обґрунтованість позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved