Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів. У листопаді 2021 року ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь 1002681,74 грн завданої шкоди. На обґрунтування позовних вимог ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» зазначило, що [PERSON] , виконуючи обов`язки Генерального директора товариства з 07 лютого 2019 року по 01 лютого 2021 року, надав вказівку здійснити посів насіння ріпаку, що було і зроблено у період з 28 серпня 2020 року по 02 вересня 2020 року. Згідно з Актом обстеження озимого ріпаку ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» було проведено обстеження посівів ріпаку озимого та встановлено відсутність його сходів на полях. Також комісією було встановлено, що [PERSON] було надано вказівку здійснити посів насіння ріпаку з порушенням технології обробки ґрунту та при відсутній в достатній кількості потрібної для сходження вологи. Зазначене також підтверджується Актом проведення службового розслідування, затвердженим Генеральним директором ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» Узуновим 23 березня 2021 року. Також, в обґрунтування позовних вимог товариство зазначало, що відповідач [PERSON] з 03 лютого 2020 року був призначений на посаду головного агронома товариства та з ним в силу його посадових обов`язків був укладений договір про повну матеріальну відповідальність від 15 березня 2021 року. Позивач вважає, що діями відповідачів товариству завдано майнову шкоду в розмірі вартості витрат по вирощуванню врожаю озимого ріпаку на загальну суму 1002681,74 грн, яку просить стягнути солідарно з відповідачів. 09 грудня 2021 року [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він не визнає позовні вимоги, посилаючись на відсутність підстав для відповідальності за ст.1166 ЦК України, оскільки доводи позовної заяви ґрунтуються на діях, які він вчиняв, будучи головним агрономом товариства. 30 грудня 2021 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому заявлені позовні вимоги до [PERSON] не визнає, посилаючись на їх безпідставність, зазначає, що позовні вимоги не ґрунтуються на нормах закону та не відповідають дійсним обставинам. При цьому вказує на відсутність складу цивільного правопорушення, наявність якого є обов`язковою умовою для цивільної відповідальності. Вважає, що відшкодування шкоди, заподіяної працівником підприємству, врегульовано саме нормами КЗпП України, які регулюють відносини працівників усіх підприємств незалежно від форм власності та встановлюють матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, а не нормами ЦК України. До того ж, ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 22 вересня 2021 року провадження у справі за позовною заявою ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» до [PERSON] про відшкодування шкоди вже було закрито у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а розгляд справи належить до юрисдикції Господарського суду Чернігівської області. Інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 13 грудня 2021 року, яке було відкладено за клопотанням представника відповідача [PERSON] [PERSON] на 17 січня 2022 року. Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області 17 січня 2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 24 січня 2022 року. Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області 25 січня 2022 року провадження у справі в частині позовних вимог ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди закрито, роз`яснено позивачу, що розгляд справи в цій частині належить до юрисдикції Господарського суду Чернігівської області. Позиції учасників справи під час розгляду справи по суті. Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовну заяву, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, просили її задовольнити. На думку представників позивачів, матеріалами справи доведено, що відповідачі своїми умисними діями знищили та пошкодили видані їм матеріали, тобто заподіяли шкоду товариству. При цьому, посилалися на відсутність підстав для обмеженої матеріальної відповідальності відповідачів, оскільки вони є посадовими особами товариства, а з [PERSON] , окрім того, укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] та відповідач [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] пояснив, що він лише виконував вказівки директора, самостійно будь-яких рішень по посіву ріпаку не приймав, був членом комісії, яка проводила обстеження посівів ріпаку озимого 2020 року на предмет його стану та розвитку після перезимівлі 2020-2021 року, за результатами якого було встановлено відсутність сходів озимого ріпаку, а також членом комісії щодо проведення службового розслідування за фактом завданої майнової шкоди щодо посівів ріпаку озимого у 2020 році. Водночас зазначив, що обстеження та службове розслідування проводилися формально, його участь у складі цих комісій полягала лише у підписанні складених актів, не припускав, що результати цих комісій можуть обернутися проти нього, вважає, що обстеження посівів ріпаку повинно було проводитись у період сходів насіння ріпаку, тобто восени, а не після перезимівлі, оскільки зимові погодні умови також впливають на врожайність ріпаку. Також зазначив, що одним із важливих факторів, які також впливають на сходи ріпаку, є дотримання технології підготовки ґрунту під посів, чого не було дотримано, він, як головний бухгалтер товариства, не відповідав за готовність та придатність техніки необхідної для підготовки ґрунту під посів, за це відповідає головний інженер товариства. Фактичні обставини справи, встановлені судом, зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що згідно з наказом №32-ц від 31 січня 2020 року [PERSON] прийнято на посаду головного агронома ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» з 03 лютого 2020 року (а.с.22). 15 березня 2021 року ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» та [PERSON] уклали договір про повну матеріальну відповідальність. Згідно з актом обстеження озимого ріпаку ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» від 14 квітня 2021 року комісійно проведено обстеження посівів ріпаку озимого 2020 року на предмет його стану та розвитку після перезимівлі 2020-2021 року на полях №301, 312, 313, за результатами якого було встановлено відсутність сходів озимого ріпаку, оскільки його посів був здійснений з порушенням технології обробки ґрунту та у період несприятливий для проростання посівного матеріалу, посіви озимого ріпаку визнані загиблими (а.с. 54-59). Згідно з актом проведеного службового розслідування, затвердженого генеральним директором ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» Узуновим Є.І. 25 березня 2021 року, на підставі службової записки головного агронома [PERSON] від 17 березня 2021 року комісією було здійснено службове розслідування пов`язане з якістю посіву ріпаку озимого у 2020 році та його сходами у 2021 році, за результатами проведеного службового розслідування встановлено, що у результаті проведення посіву ріпаку озимого у 2020 році з порушенням «Технологічної карти вирощування ріпаку озимого під урожай 2021 року», технології обробки ґрунту та його висадження у несприятливий час, посіяний озимий ріпак не дав сходи під урожай 2021 року, дії генерального директора [PERSON] були непрофесійними, необґрунтованими, халатними, такими, що завдали майнової шкоди підприємству. Із службової записки головного агронома [PERSON] від 17 березня 2021 року вбачаються його пояснення по факту незадовільного стану посіву озимого ріпаку на полях №301, 312,313 і частині поля №311, в яких він вказував на те, що в період оптимальних термінів посіву ріпаку озимого (з 05 серпня по 05 вересня) у верхньому шарі ґрунту була відсутня волога, але не зважаючи на його заперечення за вказівкою колишнього генерального директора [PERSON] 28 серпня 2020 року було розпочато, а 02 вересня 2020 року завершено, посів ріпаку, також він не погоджувався з технологією підготовки ґрунту під посів. [PERSON] був одним із членів комісії, яка проводила обстеження озимого ріпаку ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» 14 квітня 2021 року на предмет його стану та розвитку після перезимівлі 2020-2021 року, та комісії, яка проводила службове розслідування. Згідно з розрахунком упущеної вигоди (втраченого прибутку) від загибелі посівів озимого ріпаку плановий прибуток (упущена вигода) складає 3 840911,09 гривень (а.с. 87). Згідно з розрахунком завданих збитків пов`язаних з посівом ріпаку озимого 2020 року збитки складають 1002681,74 гривень (а.с.99). Згідно з наказом №98-з від 07 травня 2021 року [PERSON] звільнено з роботи 11 травня 2021 року за угодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 23). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі чи організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. За змістом ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається КМ України. Отже, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт перший статті 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Чинною наразі є постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, якою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва. Згідно з вказаним переліком посад і робіт посада відповідача не відноситься до категорії працівників, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність. Договір про повну матеріальну відповідальність можна укладати у письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій. Договір про повну матеріальну відповідальність, укладений з особами, які не включені до Переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсним. Сам по собі факт укладання з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України. Отже, [PERSON] не може нести матеріальну відповідальність у повному розмірі за завдання шкоди за договором про повну матеріальну відповідальність, як це передбачено пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України. Окрім того, договір про повну матеріальну відповідальність ТОВ «Мена-АВАНГАРД» з [PERSON] було укладено 15 березня 2021 року, тобто вже після посіву озимого ріпаку на полях у 2020 році. Згідно з ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Зокрема, працівник має нести відповідальність за сукупності умов: заподіяння шкоди при виконанні трудових обов`язків, наявності прямої дійсної шкоди, причинного зв`язку між порушенням і шкодою та вини працівника. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. З наведеного можна дійти висновку, що підставою для настання матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю, є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП). З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що підстави для покладення на відповідача матеріальної відповідальності, як повної, так і обмеженої, відсутні, оскільки відповідач не довів наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Зокрема, відсутні будь-які належні докази того, що відповідач порушив покладені на нього трудові обов`язки, умисно пошкодив чи/або знищив використані в процесі посіву ріпаку озимого вказані позивачем матеріальні цінності, в зв`язку з чим товариство зазнало збитків. В матеріалах справи навпаки містяться службові записки, пояснення [PERSON] , з яких вбачається, що він, обіймаючи посаду головного агронома товариства, заперечував проти посіву ріпаку. Крім того, позивачем, враховуючи положення ст. 12, 76-83 ЦПК України, не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про функціональні та посадові обов`язки відповідача, які давали б підстави вважати, що останній може за законом нести повну матеріальну відповідальність перед позивачем. Інших обставин, які б з врахуванням положень ст. 134, 135-1 КЗпП України, давали суду підстави для висновку про можливість покладення на відповідача (працівника) повної або обмеженої матеріальної відповідальності за завдану підприємству шкоду, при розгляді справи не встановлено. Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» посилалось як на підставу для відшкодування майнової шкоди на укладення з [PERSON] договору про повну матеріальну відповідальність, що врегульовано нормами КЗпП України, так і на загальні норми ЦК України. Так, чинне законодавство поряд із поняттям матеріальної відповідальності, визначеної главою ІХ КЗпП України, передбачає існування категорії цивільно-майнової відповідальності в межах положень ЦК України. При цьому, матеріальна відповідальність, як інститут трудового права, урегульована КЗпП України, який визначає умови, підстави, обсяг та порядок її застосування. В свою чергу майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК України, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Передбачені ст. 1166 ЦК України підстави відповідальності особи за завдану майнову шкоду застосовуються в разі виникнення між сторонами спору в деліктних зобов`язаннях. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Цивільно-правова відповідальність юридичної або фізичної особи за завдану майнову шкоду на підставі ст. 1166 ЦК України настає також за умови доведеності всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме наявності шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою і вини в заподіянні шкоди. За загальним правилом, відсутність хоча б одного елемента складу цивільного правопорушення, виключає настання цивільної відповідальності. При цьому, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються. За трудовим законодавством суб`єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов`язків, покладених на нього трудовими договором. Розмежовуючи матеріальну відповідність від цивільно-майнової, необхідно брати до уваги саме характер допущеного відповідачем правопорушення, внаслідок якого позивачу було спричинено шкоду. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №917/1739/17, провадження №12-161гс19, суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі №924/1473/15, провадження №12-15гс19). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №761/6144/15-ц, провадження №61-18064св18). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. В даному випадку спричинення відповідачем шкоди позивач обґрунтовує неналежним виконанням ним трудових обов`язків, а тому застосуванню підлягають положення відповідних норм КЗпП України. Відомості про наявність між сторонами спору деліктних зобов`язань відсутні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статей 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Outcome: dismissed