Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 27.02.2013 між Державною іпотечною установою та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір банківського рахунку та на забезпечення виконання зобов`язань Банка перед позивачем 04.09.2014 укладено також Договір застави майнових прав, за умовами якого заставодавець надав заставодержателю майнові права за договорами, у тому числі і за Договором кредитної лінії №ВКЛ-2005880 від 09.06.2011, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Танк Транс». Вказав, що 18.02.2015 ТОВ «Танк Транс» направило до Банку заяву про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог, які виникли на підставі укладеного 11.02.2015 між ТОВ «Танк Транс» та ПАТ «Дельта Банк» договору відступлення прав вимоги за договорами банківського рахунку ТОВ «Танк Транс» як новим кредитором та [PERSON] як первісним кредитором. Внаслідок укладення ТОВ «Танк Транс» договору про відступлення права вимоги відбулось зменшення забезпечення за Договором застави майнових прав від 04.09.2014, що порушує права та інтереси Державної іпотечної установи як заставодержавтеля. Зазначив, що такий договір є договором факторингу за своєю правовою природою, а сторони при його укладенні не дотримались норм законодавства, яке регулює правовідносини факторингу, зокрема уклали його за відсутності відповідної ліцензії. При цьому сторонами не дотримано Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах, затвердженої постановою правління НБУ №492 від 12.11.2003. Враховуючи викладене, просив визнати недійсним Договір про відступлення прав вимоги за договорами банківського рахунку від 11.02.2015, укладений між ТОВ «Танк Транс» та [PERSON] . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23.11.2016 у справі відкрито провадження під головуванням судді Шумейко О.І. Відповідно до Розпорядження керівника апарату Оболонського районного суду м. Києва Шаровар М.В. №79 від 10.04.2017 призначено повторний автоматичний розподіл справ. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 10.04.2017 визначено головуючого суддю - Тітова М.Ю. Відповідно до ухвали суду від 07.07.2017, яка занесена до протоколу судового засідання в рамках п. 7 ч. 2 ст. 248 ЦПК України, до спільного розгляду з первісним позовом було прийнято позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] , Товариства з обмеженою діяльністю «Танк Транс» про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги. Відповідно до Розпорядження в.о. керівника апарату Оболонського районного суду м. Києва Зірник О.О. №52 від 13.05.2019 призначено повторний автоматичний розподіл справ з підстав відрахування 11.05.2019 судді Тітова М.Ю. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 13.05.2019 визначено головуючого суддю - Дибу О.В. Ухвалою суду від 19.08.2019, яка занесена до протоколу судового засідання в рамках п. 7 ч. 2 ст. 248 ЦПК України, постановлено закрити підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідно до ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 25.05.2020 до участі у справі залучено правонаступника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста». В судовому засіданні представник позивача Подольський А.Ю. позовні вимоги підтримав, проти позовутретьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору заперечував. Однак вказував на те, що не наділений повноваженнями відмовитись від позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся. Представник відповідача ТОВ «Танк Транс» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся. У попередніх судових засіданнях проти задоволення позовних вимог як первісного позову, так і позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, заперечував. Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста»в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся. У попередніх судових засіданнях позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, підтримав та просив задовольнити. Проти задоволення вимог первісного позову не заперечував. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, між Державною іпотечною установою та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір банківського рахунку №26/995-070. В забезпечення виконання зобов`язань Банка 04.09.2014 між Державною іпотечною установою та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір застави майнових прав № Д-1.1/2014, відповідно до якого сторони домовилися, що вартість майнових прав на дату укладення договору становить 1 441 396 562,46 грн (Т. 1, а.с. 15-16). Відповідно до пункту 1.1 Договору застави майнових прав від 04.09.2014 № Д-1.1/2014 та додатку № 1 до нього ПАТ «Дельта Банк» передало в заставу Державній іпотечній установі майнові права за кредитними договорами від 09.06.2011 за №ВКЛ-2005880, від 19.07.2012 за №НКЛ-2005469/2, від 27.06.2013 за №ВКЛ-2005469/4, від 03.07.2013 за №НКЛ-2005469/5. 11.02.2015 між ТОВ «Танк Транс» та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги, згідно з яким ТОВ «Танк Транс» набуло права вимоги до банку за договором банківського вкладу (депозиту) від 04 серпня 2014 року № 002-09509-040814 у розмірі 88 570 939,47 гривень (том 1, а. с. 12-14). На підставі постанови Правління Національного банку України № 150 від 02.03.2015 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 від 02.03.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016, яка була залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.02.2017, рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2016 у справі № 910/6052/16 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено повністю: визнано недійсним договір застави майнових прав від 04.09.2014 № Д-1.1/2014, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою, а також визнано недійсним договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) від 04.09.2014 № Д-1.2/2014, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відступлення права вимоги - заміна кредитора у зобов`язанні шляхом передання особою своїх прав іншій особі за правочином (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України). За укладеним сторонами договором відбулось передання права вимоги за договором банківського вкладу (депозиту). Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Види банківських вкладів визначено ст. 1060 ЦК України, за змістом частин першої та третьої якої, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом установленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом зі спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно із ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Правовідносини, що виникають під час відкриття банками, їх відокремленими підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку, та філіями іноземних банків в Україні поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах, зокрема, суб`єктам господарювання, фізичним особам, регулюються Інструкцією № 492, відповідно до абзацу першого пункту 1.4 якої порядок відкриття банками рахунків клієнтів, використання коштів за ними і порядок їх закриття визначаються цією Інструкцією. Згідно з пунктом 1.5 Інструкції № 492 умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції. За змістом пункту 1.8 Інструкції № 492 банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки, за договором рахунку умовного зберігання (ескроу) - рахунки умовного зберігання (ескроу), де вкладним (депозитним) рахунком є рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей, що передаються клієнтом в управління на встановлений строк або без зазначення такого строку під визначений процент (дохід) і підлягають поверненню клієнту відповідно до законодавства України та умов договору. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що чинним законодавством України не передбачено заборони на відступлення права вимоги вкладником за договором банківського вкладу (депозиту), у тому числі й щодо частини коштів, розміщених на відповідних вкладних (депозитних) рахунках. Отже, обмежень стосовно передачі вкладником своїх прав за договором банківського вкладу (депозиту) іншим особам (відступлення права вимоги), у тому числі й щодо розпорядження грошовими коштами (їх частиною), розміщеними на належному йому вкладному (депозитному) рахунку за відповідним договором не передбачено. Вказане вище відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 30.10.2018 у справі № 914/3217/16 (провадження № 12-176гс18). Правочин щодо заміни кредитора в зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що й правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 513, стаття 514 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора відбувається без погодження боржника, оскільки така заміна не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов`язків, не погіршує його становища та не впливає на його інтереси. Отже, суд не вбачає підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договорами банківського рахунку, укладеними 11.02.2015 між [PERSON] та ТОВ «Танк Транс», тому узадоволенні вимог як позивача, так і третьої особи із самостійними вимогами щодо визнання оспорюваного договору недійсним слід вімовити. Доводи Державної іпотечної установи про те, що оспорюваний договір є договором факторингу суд відхиляє з огляду на таке. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до ст. 203 ЦК України зумовлює його недійсність. З огляду на наведене, факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредитор поступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: - знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання. Відсутність цих ознак, при відступленні права вимоги вказують на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (ст. 656 ЦК України). Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 591/4552/17 (провадження № 61-46099св18), від 27.03.2019 у справі № 755/5751/17 (провадження № 61-34730св18), від 20.02.2019 у справі № 128/639/17 (провадження № 61-45112св18). Судом встановлено, що у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, оскільки умовами оспорюваного договору не передбачено надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги і зміст спірного договору не містить посилань на його платність; факт отримання прибутку від здійсненої операції не підтверджується жодними доказами, оскільки сума переданої за спірним договором вимоги дорівнює сумі, що підлягає сплаті за договором в якості оплати такої вимоги. При вирішенні позову про визнання недійсними оспорюваних правочинів підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Позивачем не доведено факту порушення його прав оспорюваним правочином з огляду на наявність постанови Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 у справі № 910/6052/16, залишеної без змін після перегляду справи у касаційному порядку, якою визнано недійсним договір застави майнових прав від 04.09.2014 № Д-1.1/2014, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою, а також визнано недійсним договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) 04.09.2014 № Д-1.2/2014, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що підстави, на які посилалася третя особа із самостійними вимогами для визнання спірного договору недійсним не знайшли свого підтвердження, а у позивача за первісним позовом відсутні правові підстави для звернення до суду з даним позовом, у зв`язку з чим позови задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed