Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідача. 22 грудня 2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до АТ «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. Позов мотивований тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № R01.00616.007177445 від 13 листопада 2020 року [PERSON] наданий кредит у сумі 18 329,46 грн, строк кредитування 36 місяці, цільове призначення - на поточні потреби, процентна ставка за користування кредитом 35,08% річних від залишкової суми кредиту. За невиконання чи неналежне виконання Позичальником своїх зобов`язань, банк має право нарахувати пеню, за кожен день прострочки на прострочену суму в розмірі: 0,15% в період прострочення оплати від 1 до 60 календарних днів та 0,65 % в період прострочення оплати з 61 календарного дня та по день повного погашення заборгованості за договором, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення. Позивачка вважає, що при укладенні Кредитного договору порушені її права як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про інформацію», у зв`язку з чим, вона в досудовому порядку неодноразово направляла листи про припинення порушень з боку відповідача, проте, такі вимоги були залишені без задоволення. Позивачка, посилаючись на статті 4, 19, 28, 37, 175, 177 ЦПК України, статті 3, 4, 13, 203, 215, 216, 236, 524, 548 Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про інформацію», Закону України «Про захист персональних даних», просить визнати недійсним Кредитний договір № R01.00616.007177445 від 13 листопада 2020 року, укладений між [PERSON] та АТ «Ідея Банк». 25 січня 2022 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на те, що при укладенні кредитного договору R01.00616.007177445 від 13 листопада 2020 року, були дотримані вимоги чинного законодавства, перед його підписанням. Постановою Національного банкку України від 08 червня 2017 року № 49 затверджені Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача. Уклавши кредитний договір позивачка підтвердила, що перед укладанням цієї угоди ознайомилася з інформацією необхідною для отримання кредиту викладеного в паспорті споживчого кредитування і порівнянням різних пропозицій банку та іншими умовами. Підтвердженням того, що позивачка була ознайомлена з умовами договору є також паспорт споживчого кредиту та Згода-повідомлення фізичної особи-клієнта банку та Згода фізичної особи-суб`єкта кредитної історії, які власноручно нею підписані. Між позивачкою та відповідачем було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, а тому відсутні будь-які правові підстави для визнання кредитного договору недійсним (арк. с. 27-39). Позиції учасників справи під час розгляду справи по суті. Позивачка у судове засідання не з`явилася, просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача просив розглянути справу без його участі. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Суд встановив, що 13 листопада 2020 року між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладений Кредитний договір № R01.00616.007177445 (арк. с. 7-8). Пунктами 1.1, 1.2, 1.3 Кредитного договору, передбачено, що Банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 18 329,46 грн, а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами Договору. Банк надає кредит строком на 36 місяців. За користування кредитом Позичальник сплачує проценти в розмірі 35,08 % річних від залишкової суми кредиту. Пунктом 3.3.1 Кредитного договору визначено, що за невиконання чи неналежне виконання Позичальником своїх зобов`язань за договором, банк має право нарахувати пеню, за кожен день прострочки на прострочену суму (кредиту, процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості) в розмірі: 0,15 % в період прострочення оплати від 1 до 60 календарних днів та 0,65 % в період прострочення оплати з 61 календарного дня та по день повного погашення заборгованості за цим договором, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення. Сукупна сума неустойки (пені), нарахована за порушення зобов`язань Позичальником на підставі договору, не може перевищувати половини суми кредиту, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Пунктом 1.5 Кредитного договору, позичальник дає згоду банку на доступ до своєї кредитної історії, збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації щодо себе (в тому числі інформації, яка міститься в державних реєстрах та інших базах публічного користування), а також на перевірку особистих даних (встановлення фактів всрати паспорта особи, зміни прізвища тощо), в порядку, визначеному Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій». Позичальник підтверджує, що повідомлений банком про те, що інформація для формування його кредитної історії буде передана: ТОВ «Перше всеукраїнське бюро кредитних історій», ПАТ «Міжнародне Бюро кредитних історій», ТОВ «Українське бюро кредитних історій». 13 листопада 2020 року [PERSON] підписала: Заяву № R01.00616.007177445 про акцепт публічної оферти АТ «Ідея Банк» на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку АТ «Ідея Банк», Згоду-повідомлення фізичної особи - клієнта Банк, Згоду фізичної особи-суб`єкта кредитної усторії; Паспорт споживача кредиту Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит; Додаток до Паспорта споживчого кредиту Графік щомісячних платежів за кредитним договором (арк. с. 34-37). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України, визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша стаття 229 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»). Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо супровідних послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної супровідної послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені ; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору; 15) право споживача на звернення до Національного банку України у разі порушення кредитодавцем, новим кредитором та/або колекторською компанією законодавства у сфері споживчого кредитування, у тому числі порушення вимог щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимог щодо етичної поведінки), а також на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої споживачу у процесі врегулювання простроченої заборгованості. Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача. Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Обравши спосіб захисту своїх прав, шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка зобов`язана довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Суд встановив, що окрім кредитного договору, позивачка підписала: Заяву № R01.00616.007177445 про акцепт публічної оферти АТ «Ідея Банк» на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку АТ «Ідея Банк», Згоду-повідомлення фізичної особи - клієнта Банк, Згода фізичної особи-суб`єкта кредитної усторії; Паспорт споживача кредиту Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит; Додаток до Паспорта споживчого кредиту Графік щомісячних платежів за кредитним договором. Вказані документи були підписані позивачкою 13 листопада 2020 року, що свідчить про те, що оспорюваний договір був укладений на підставі вільного волевиявлення позивачки, оскільки остання обрала серед іншого, саме такі умови кредитування. Підписаний сторонами кредитний договір свідчить про те, що сторони погодилися з його умовами в повному обсязі. Таким чином, відповідач до підписання кредитного договору надав позивачці в письмовій формі інформацію про умови кредитування, про орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначення сукупної вартості кредиту та процентної ставки, в тому числі, про: процентну ставку, строк кредитування, спосіб та строк надання кредиту, тип процентної ставки, плату за обслуговування кредиту, загальні витрати за кредитом, орієнтовну загальну вартість кредиту, інше. Позивачка не надала належні та допустимі докази на підтвердження доведення факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування при укладенні спірного договору. Таким чином, доводи позивачки про те, що з вини банку вона не могла знати як до, так і на час підписання кредитного договору, наявності у нього прихованих умов, оскільки кредитор приховав від неї повну та достовірну інформацію про умови кредитування та реальну ціну фінансової послуги, які вона мала би розуміти, підписуючи кредитний договір, спростовуються вищезазначеними обставинами. Отже, матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивачки та вимогам закону. Тобто доводи позивачки про недійсність умов кредитного договору з підстав заявлених в позовній заяві не знайшли свого підтвердження. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. Проаналізувавши підстави звернення до суду, норми законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положення оспорюваного позивачем договору, суд дійшов висновку, що стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції яка діяла до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (набрав чинності 10 червня 2017 року), на яку посилається позивачка, як на підставу задоволення позову, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення спірного договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню. Тобто вказані посилання позивачки є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення правових норм, які регулюють спірні правовідносини. Така правова позиція узгоджується з позицією Верховного суду, викладеною у Постанові від 26 грудня 2019 року, № 467/555/19. Крім того, суд вважає необґрунтованими посилання позивачки на порушення Банком статті 8 ЗУ «Про захист персональних даних», оскільки пунктом 5.10 Договору передбачено письмове скасування дозволу позичальника на згоду банку на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, і [PERSON] не позбавлена права скористатись даною умовою договору. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Суд дійшов висновку, відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] до АТ «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», суд відмовив у задоволенні позовних вимог, тому судові витрати у справі, відповідно до статті 141 ЦПК України, необхідно віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed