Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом у якому просить: - залишити відповідачу предмети домашньої обстановки та вжитку, та компенсувати позивачу Ѕ вартості домашньої обстановки та вжитку (майна) придбаного за час шлюбу - 53905,00 грн; - залишити відповідачу автомобіль «Рено» та стягнути з нього компенсацію за Ѕ його вартості - 1000000,00 грн. Окрім цього, у судовому засіданні уточнено позовну вимогу у цій частині та позивача просить визнати автомобіль об`єктом спільної сумісної власності та визнати за сторонами право власності на нього по Ѕ частини; - залишити у власності відповідача будматеріали та роботи, та стягнути з нього компенсацію Ѕ їх вартості - 416000,00 грн; - вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позову покликається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2008 року, який розірвано судовим рішенням у травні 2018 року. За час шлюбних відносин подружжя набуло майно, яке є об`єктами спільної сумісної власності, зокрема і предметом даного позову, які підлягають поділу, а саме: шафа купе (коридор) - 6500.00 грн, шафа купе (кімната) - 4500.00 грн, кухня (гарнітур) - 15000.00 грн, куток кухонний - 3000.00 грн, стіл кухонний - 1200.00 грн, тумба для взуття - 1800.00 грн, картина (натуральний папірус) - 2400.00 грн (300 у.е.), табуретки - 900.00 грн, диван в кімнату - 15000.00 грн, штори - 2500.00 грн, тюль - 600.00 грн, холодильник - 12000.00 грн, витяжка (кухня) - 800.00 грн, варильна поверхня - 4000.00 грн. (500 у.е.), духова шафа - 4000.00 грн. (500 у.е.), міксер «Тефаль» - 600.00 грн, чайник - 250.00 грн, набір каструль - 600.00 грн, набір сковорідок - 1000.00 грн, телевізор 3D «Самсунг» - 15000.00 грн, телевізор (маленький) «Самсунг» - 3000.00 грн, ноутбук HP - 9000.00 грн, карниз кімнатний - 600.00 грн, килимок на підлогу - 1000.00 грн, жалюзі (кухня) - 500.00 грн., жалюзі (балкон) - 1000.00 грн, ручки у двері - 360.00 грн, стекло - 700.00 грн, автомобіль марки «Рено» - 10000, дол. США, будівельні матеріали та роботи загальною вартістю 832000,00 грн. У зв`язку із наведеним, відповідно до вимог Сімейного кодексу України просить позов задовольнити. Згідно з ст. 141 ЦПК України вирішити питання судових витрат. Відповідачем позовом подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що не всі предмети були придбані за час шлюбу сторін. Тому просить поділити спільно нажите майно, а саме: диван « Люксор » кімнатний вартістю 15000 грн., як зазначено в позові; міксер «Тефаль» вартістю 600 грн., як вказано в позові, набір сковорідок вартістю 1000 грн. як зазначено в позові, набір каструль вартістю 600 грн. як зазначено в позові, стіл кухонний вартістю 1200 грн. як зазначено в позові, килимок на підлогу вартістю 1000 грн. як зазначено в позові, витяжку (кухня) вартістю 800 грн. як зазначено в позові на загальну суму 20200 грн. В порядку поділу у власність відповідача виділити наступні речі: варильну поверхню вартістю 4000 грн. як зазначено в позові, духову шафу вартістю 4000 грн. як зазначено в позові, холодильник LG GA-B 399 BEQA вартістю 3870,83 грн., картину (натуральний папірус) вартістю 2400 грн. як зазначено в позові, телевізор «Самсунг» маленький вартістю 3000 грн. як зазначено в позові, тумбу для взуття вартістю 1800 грн. як зазначено в позові, а загалом на суму - 19070 грн. У порядку поділу майна виділити у власність відповідача автомобіль марки RENAULT модель MASTER номер шасі [NUMBER] рік випуску 2006 реєстраційний номер [NUMBER] із стягненням з відповідача на користь позивача 1/2 частини вартості автомобіля у сумі 86125,00 грн, що підтверджено висновком з експертної оцінки. У задоволенні позовних вимог про компенсацію за будівельні матеріали та роботи відмовити, оскільки такі проводились його матір`ю, як співвласником нерухомого майна. Позивачем подано до суду відповідь на відзив. Наводить пояснення про те, що середня ринкова вартість аналогічного спірного автомобіль є вищою, аніж зазначає відповідач, що підтверджено відомостями із інтернет-сайту. Ремонті роботи проводились у спірній квартирі підприємство на замовлення позивача, що підтверджено відповідним договором та загальним кошторисом до нього. Просить позов задовольнити. 25 січня 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву д розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 01 червня 2021 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл справи між суддями та головуючим суддею визначено Якимець О. І. 02 червня 2021 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження. 02 червня 202 року ухвалою суду справу залишено без руху для усунення недоліків викладених у мотивувальній частині, які в подальшому усунені позивачем. 03 листопада 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов повністю та просить такий задовольнити з підстав викладених у заявах по суті. Разом із тим, простить визнати спірний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя та такий належить кожному із подружжя по Ѕ частині. У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову у відповідності до відзиву наданого на позов. Визнав, що спірний автомобіль дійсно є об`єктом спільної власності подружжя та належить кожному із них по Ѕ частини. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбних відносинах з 14 вересня 2008 року. Шлюб між сторонами припинено за рішенням суду у квітні 2018 року. Дані обставини встановлені із судового рішення від 27 квітня 2018 року у справі № 758/14763/2018 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб /арк. спр. 143,144/. Позивач наводить аргументи про те, що за час перебування у шлюбі сторони укладали правочини в інтересах сім`ї за спільні кошти подружжя на придбання майна, одержували доходи, будь-яких домовленостей щодо володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності не було встановлено, у зв`язку із чим сторони мають рівні права на нього, а тому в останніх виникли спірні правовідносини відносно об`єктів спільної сумісної власності. Суд установив, 23 серпня 2013 року за відповідачем зареєстровано автомобіль марки «Renault», марка «Master», вантажопасажирський-В, 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , власник [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу /том 1, арк. спр. 177/. Відтак, спірний автомобіль придбаний подружжям за час шлюбних відносин. Разом із тим, спірний автомобіль визнається відповідачем об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому у відповідності до ст. 82 ЦПК України така обставина не підлягає доказуванню, а відтак приймається судом до уваги. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що автомобіль «Renault», марка «Master», вантажопасажирський-В, 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , необхідно визнати об`єктом спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за сторонами право власності по 1/2 частині такого транспортного засобу, а позовну вимогу в цій частині задовольнити. Щодо частини позовної вимоги про компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля на користь позивача, суд прийшов до наступного. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно з ч. 1 ст. 70 цього Кодексу у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Аналогічну норму містить стаття 372 ЦК України, відповідно до якої, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно з п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової годи одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Повертаючись до матеріалів справи суд відмічає, що позивач наводить відомості про те, що вартість подібних автомобілів «Renault», марка «Master», вантажопасажирський-В, 2006 року випуску становить 200000,00 грн. Дані обставини позивач підтверджує витягом із інтернет сайту AUTO RIA.com /том 1, арк. спр. 211, 212/. Натомість, відповідач надає на підтвердження вартість спірного автомобіля «Renault», марка «Master», вантажопасажирський-В, висновок з експертної оцінки від 06 березня 2018 року, складений експертом оцінювачем [PERSON] . Вартість автомобіля становить у розмірі 172250,00 грн /том 1, арк. спр. 173/. Таким чином, оцінивши подані докази сторонами щодо вартості автомобіля, суд приймає до уваги дані надані відповідачем, адже такі містять відомості про спірний автомобіля, визначений індивідуальними ознаками. Натомість докази позивача, суд оцінює критично, адже такі подано відносно автомобіля, який визначено родовими ознаками та не містить точного розміру вартості саме автомобіля, який є об`єктом поділу між подружжям, а лише приблизну вартість такого, яка визначена самим продавцем на цьому сайті. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що оскільки спірний автомобіль є неподільно річчю, яка не може бути поділена реально, на таку річ визнано судом права сторін по Ѕ його частини, сторони не заперечили проти компенсації вартості Ѕ частини такого автомобіля на користь позивача, а відтак суд прийшов до висновку про те, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути компенсацію вартості Ѕ частини спірного автомобіля виходячи з вартості автомобіля визначеного відповідачем, в сумі 86125,00 грн, а позов в цій частині задовольнити повністю. Щодо частини позовних вимог про компенсацію Ѕ вартості речей придбаних сторонами за час шлюбних відносин, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, хвороба, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку(доходу). Тлумачення цієї статті свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Частинами четвертою, п`ятою статті 71 СК України визначено, що у випадку присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно визначено обов`язкову згоду одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У зв`язку з цим спірне майно підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних ідеальних частках (без реального поділу), залишаючись у їхній спільній частковій власності, оскільки сторони не вчинили дій, передбачених законом щодо припинення права власності одного з подружжя, що відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». У пунктах 22, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Доводи позивача щодо стягнення грошової компенсації належної частки у спільному майні подружжя є безпідставними, оскільки відносно спірних об`єктів, за які позивач хоче компенсацію, не подано жодних доказів про їх вартість та понесення таких витрат у відповідності до вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України; відповідачем подано докази вартості кухонного кутка та холодильника /том 1, арк. спр. 175, 176/, однак такі різняться із вартістю вказаною позивачем у позові, а відтак між собою не узгодженні; відповідач не надав згоди на виплату грошової компенсації, а позивачем не виконано вимог закону щодо попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, а тому вказане майно неможливо поділити шляхом виплати позивачеві грошової компенсації вартості її частки. Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Разом із тим, згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Суд повторює, що відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що такі об`єкти не можуть бути поділені між колишнім подружжям у рівних ідеальних частках (без реального поділу), залишаючись у їхній спільній частковій власності, оскільки позивач не просить цього у позові, а суд у відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства) не може вийти за межі заявлених позовних вимог. Враховуючи встановлене вище, суд прийшов до висновку про те, що позов необхідно задовольнити частково. Будь-яких інших фактичних обставин, які б мали значення для правильного вирішення спору між сторонами суд не встановив. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за первісним позовом при поданні позову до суд сплачено судовий збір у сумі 5286,00 грн. Таким чином, з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь позивача у сумі 785,00 грн.

Outcome: partial