Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

25 листопада 2021 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОУФІНГОУ» про визнання недійсним кредитного договору. Позовні вимоги обґрунтований тим, що 24 квітня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ГОУФІНГОУ» було укладено Кредитний договір№ 3535201604/413006. Проте, на думку позивача, при укладенні вказаного договору були порушені його права як споживача, передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про споживче кредитування», «Про захист персональних даних», «Про електронну комерцію», у зв`язку з чим, нею у досудовому порядку неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, проте такі вимоги залишились без задоволення. Ухвалою суду від 26 листопада 2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення позовачу [PERSON] , за адресою зазначеною в позовній заяві ухвалу суду від 26 листопада 2021 про відкриття провадження у справі, вкладено в абонентську скриньку 13 січня 2022 року. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу ТОВ «ГОУФІНГОУ», за адресою зазначеною в позовній заяві ухвалу суду від 26 листопада 2021 про відкриття провадження у справі, позовну заяву з додатками до неївручено 03 грудня 2021 року. 17 грудня 2021 року на адресу суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОУФІНГОУ`на позовну заяву [PERSON] , в якій відповідачем було висловлено позицію щодо позову з проханням відмовити в його задоволенні. Заперечення обґрунтовані тим, що Договір про надання фінансового кредиту № 3535201604/413006 було укладено відповідно до вимог ст.10 Закону України "Про електронну комерцію". Позивач заповнив заяву з метою отримання кредитних коштів, прийняв пррпозицію (оферту) та приєднався до умов публічного договору, щодо правил оформлення та видачі кредитних коштів, підписавши договір за допомогою одноразового ідентифікатора, що цілком відповідає вимогам закону. Зазначали, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ГОУФІНГОУ" приймає рішення про видачу або невидачу кредитних коштів на підставі перевірки даних Українського Бюро Кредитних Історій. [PERSON] перевірку пройшла успішно. Саме тому у Товариства не було підстав для відмови у видачі кредитних коштів. Відповідно до Договору позивач отримала грошові кошти та була обізнана про необхідність повернення разом з відсотками, які передбачені умовами Договору. При цьому в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що договір було укладено третіми особами. Крім того, позивачем не надано жодного доказу порушення відповідачем чинного законодавства України, у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідь на відзив від позивача на адресу не надходив. Заперечень щодо розгляду справи без повідомлення (виклику) сторін на адресу суду не надходило. Оскільки розгляд справи здійснювався судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 20 квітня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] , було укладено індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту № 3535201604/413006. Відповідно до п.1.1. умов договору Товариство надало клієнту - [PERSON] фінансовий кредит в розмірі 2 000 грн 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а остання зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Кредит надано строком на 30 днів, тобто до 19.05.2021 (п. 1.2 договору). Строк дії договору починається з моменту його укладення відповідно до вимог Закону України "Про електронну комерцію". Пунктом 1.3 передбачено, що за користування кредитом клієнт сплачує товариству 912,5 % (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 2,5 % (процентів) на добу. Тип процентної ставки - фіксована. Згідно з п.1.5. невід`ємною частиною цього договору є публічна пропозиція (оферта) Товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті Товариства https://www.gofingo.com.ua/. Відповідно до п.1.7 договору клієнт підтверджує, що на правовідносини за цим договором не розповсюджується дія Закону України "Про споживче кредитування". Пунктом 2.1. передбачено, що сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з Графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору. Згідно з п.4.1. договору сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору відповідно до чинного законодавства України та договору. Пунктом 4.3 договору передбачено, що у разі, якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п. 1.2 цього договору та /або і Додатку до цього договору, проценти передбачені п. 1.3 продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів, починаючи з дня укладення договору. Згідно п.6.1. договору цей договір складений українською мовою, підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України "Про електронну комерцію". Згідно п. 6.4. підписанням цього договору клієнт дає свою згоду на те, щоб Графік розрахунків розміщувався в електронному вигляді в Особистому Кабінені Клієнта, зареєстрованому на веб-сторінці Товариства -https://www.gofingo.com.ua/. Підписанням цього договору клієнт підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту Товариства, що вбачається з п. 6.8. договору. Розділом 7 визначені реквізити та підписи сторін, а саме: підписом директора ТОВ "ГОУФІНГОУ" Іващенко І.В. є GFG123, а електронним підписом фізичної особи - [PERSON] - R23049. Пунктом 1.4. Публічної пропозиції (договір оферти) ТОВ "ГОУФІНГОУ" на укладення договору про надання фінансового кредиту, передбачено, що клієнт, виконуючи дії передбачені даною офертою, зокрема шляхом подання заявки на сайті Товариства за зазначеною адресою, виражає свій намір отримати фінансовий кредит та акцептує пропозицію (оферту) Товариства, приєднуючись до договору в цілому в відповідності до вимог статті 634 ЦК України. Розділом 2 (Порядок укладення договору та надання фінансового кредиту) Публічної пропозиції визначено, що клієнт здійснює оформлення кредиту шляхом заповнення заявки на отримання кредиту на Сайті Товариства, обов`язково вказуючи всі дані, зазначені в заявці як обов`язкові для заповнення. Електронними підписами підписано додаток № 1 до договору про надання фінансового кредиту № 3535201604/413006 від 20 квітня 2021 року, в якому визначено графік розрахунків та орієнтовну сукупну вартість кредиту. З матеріалів цивільної справи вбачається, що оспорюваний договір укладений в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. В п. 5 ст. 3 Закону України "Про електрону комерцію" зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Відповідно ч. 1 , ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи це положення закону правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до ч.1, 2 ст.6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Стаття 626 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Тобто, позивачу до укладення договору була надана уся споживча інформація. Крім того, позивач підтвердила ознайомлення з усіма істотними умовами Договору з моменту підтвердження електронним одноразовим ідентифікатором в особистому кабінеті, доступ до якого здійснила із використанням унікального логіну та пароля Особистого кабінету. Отже, підписанням оферти одноразовим ідентифікатором позичальник засвідчив, що погоджується з усіма без виключення умовами оферти. Таким чином, судом встановлено, що грошові кошти у розмірі 2 000 грн. надавалися [PERSON] на строк 30 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 912,5 % річних від суми кредиту, в розрахунку 2,5 % на добу. Тобто, за 30 днів користування кредитом [PERSON] мала сплатити проценти у розмірі 1 500,00 грн. що не перевищує суму кредиту. Таким чином, твердження позивачки про те, що кредитний договір за своїм змістом є несправедливим, оскільки платіжні зобов`язання щодо сплати відсотків за користування кредитом є непомірно високими та річна відсоткова ставка складає 912,5 %, не знайшли свого підтвердження. Оскільки кредитний договір укладено на строк 30 календарних днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 2,5 % від суми кредиту на добу, договір був підписаний позивачем. При добросовісному виконанні зобов`язання позивачкою не настали б негативні наслідки, пов`язані з простроченням боржника. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі N 6-2766цс15 зроблено висновок, що "для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві". Відтак, суд вважає, що укладення Договору у запропонованій формі із запропонованими умовами, відповідало внутрішній волі позивача та позивачем було вчинено чітку сукупність дій, спрямовану на отримання позики за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Відповідно до ст.215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.203 ЦК України, якою встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ст.204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, яка встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ст.627 ЦК України встановлює поняття свободи договору. Згідно ч.1 зазначеної статті відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно зі статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». До договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Судом встановлено, що, грошові кошти надавались позичальнику в кредит на тридцять днів і їй було повідомлено про сплату 2,5 % на добу за користування кредитними коштами, що вона сама визнає. Відповідно до ст.3 Закону України «Про споживче кредитування», встановлено, що Закон України «Про споживче кредитування» регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, та не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця. Таким чином, до зазначених правовідносин неможливо застосувати положення ст. 627 ч.2 ЦК України та не підлягає застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилається позивач. Оцінюючи доводи позивача про те, що договір укладено під впливом обману та помилки, яка спровокована діями відповідача, який приховав інформацію про реальну річну ставку за щоденною відсотковою ставкою у розмірі 2,5 % на день, суд виходить із того, що за змістом статей 229, 230 ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману чи помилки. Як вже зазначалось, позивачка визнає факт укладення договору фінансового кредиту строком на тридцять днів і їй було повідомлено про сплату 2,5 % на добу за користування кредитними коштами. Договір укладено шляхом прийняття позивачкою публічної пропозиції (оферти). На офіційному сайті Відповідача розміщено Публічну пропозицію (оферту), а також умови договору, в яких зазначена вся повна інформація щодо істотних умов договору, а саме визначено: порядок укладення договору та надання фінансового кредиту; предмет та строк дії Договору; права і обов`язки сторін; порядок нарахування процентів за користування кредитом та механізм повернення кредиту; продовження строку користування кредитом (пролонгація); реструктуризація договору; відповідальність сторін; порядок внесення змін і доповнень. Така інформація є відкритою та доступною для невизначеного кола осіб. Позивачка мала змогу перш ніж укласти Договір, детально ознайомитися з його умовами, у тому числі з розміром відсотків за користування кредитними коштами та порядком їх повернення. А отже, твердження позивачки про те, що відповідач старанно приховував інформацію про реальну річну ставку є хибним та не відповідає дійсності. У своїй позовній заяві позивачка посилається на те, що Договір було укладено під впливом помилки та обману, однак, з таким твердженням суд не погоджується, оскільки позивачка на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на укладення договору під впливом помилки чи обману, тобто неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення та має істотне значення. У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених норм статті 229 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 911/1171/18, від 04.06.2019 у справі № 910/9070/18. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки позивачем не було доведено обґрунтованість заявлених позовних вимог. Відсутність фінансової можливості виконувати умови Договору не є підставою для його розірвання. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Частиною третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Висновок про те, що споживачі звільняються від сплати судового збору на всіх стадіях цивільного процесу висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 березня 2018 року у справі №761/24881/16-ц (провадження №14-57цс18). Судовий збір у справі складає 908,00 грн., які не були сплачені позивачем, оскільки останній звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Так як в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір з відповідача не стягується.

Outcome: dismissed