Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

[PERSON] за допомогою підсистеми "Електронний суд" звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ВП № 2 ХРУП № 1, ГУНП України в Харківській області, в якому просить: - за рахунок державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсувати [PERSON] моральну шкоду у розмірі 2950000 грн., заподіяну позивачу незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду; - компенсувати йому витрати на адвокатську допомогу у сумі 390000грн. за рахунок Державного бюджету України через Державну казначейську службу України. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 31.03.2017 року Слобідським ВП ГУНП в Харківській області за заявою [PERSON] внесено відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування про вчинення кримінального правопорушення і зареєстроване кримінальне провадження № 12017220540000807 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України. В зв`язку з тим, що слідство проводилося всупереч вимогам ст.ст. 8, 9 КПК України, однобічно, необ`єктивно, не мало на меті розкриття злочину, встановлення істини, а слідчі Слобідського ВП ГУНП в Харківській області систематично порушували основоположні принципи кримінального провадження щодо забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування, [PERSON] неодноразово подавались скарги на бездіяльність керівництва ВП № 2 ХРУП № 1 до Комінтернівського районного суду м. Харкова. Також позивач зазначає, що лише через 2 роки після закриття кримінального провадження йому вдалось витребувати з ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області постанову про закриття кримінального провадження № 121017220540000807, яку він оскаржив в суді. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07.04.2020 року постанову слідчого СВ Слобідського ВП ГУНП в Харківській області Лапко В.В. про закриття кримінального провадження № 12017220540000807 від 31.03.2017 року було скасовано. В подальшому, без проведення будь-яких слідчих дій, 20.10.2020 року старший слідчий СВ Слобідського ВП ГУНП в Харківській області Н. Томенко винесла постанову про закриття кримінального провадження. Вказану постанову від 20.10.2020 року позивач отримав лише через 9 місяців. Крім того, позивач зазначає, що 04.01.2021 року ним подано до Слобідського ВП клопотання про проведення слідчих дій, відповідь на яке не надано. 21.06.2021 року позивачем повторно подано клопотання про проведення слідчих дій, на яке надано відповідь невстановленого зразка та форми, передбаченої КПК України. 06.07.2021 року позивач втретє звернувся з клопотанням про проведення слідчих дій, на яке він отримав відповідь невстановленого зразка та форми, передбаченої КПК України. 19.07.2021 року позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16.08.2021 року постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано. Таким чином, своїми тривалими неправомірними діями під час імітації досудового розслідування орган досудового розслідування завдав позивачу моральну шкоду. Спричинена моральна шкода позивачу заподіяна діями відповідача, а саме винесенням незаконних рішень, тривалої бездіяльності посадових осіб, пов`язаних з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України. Понесену моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 2950000 грн. Крім того, зазначає, що в зв`язку з необхідністю складання заяв та клопотань до слідчого, оскарження незаконних постанов про закриття кримінального провадження позивач користувався правовою допомогою адвоката. На теперішній час вартість правової допомоги, наданої йому адвокатом Тарасенко А.В. в межах кримінального провадження № 12017220540000807, складає 390000грн., яку в зв`язку з бездіяльністю органу досудового розслідування позивач просить компенсувати йому за рахунок Державного бюджету України. 24.09.2021 року представником ГУНП в Харківській області до суду надано відзив на позовну заяву, в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі. В обґрунтування відзиву представник ГУНП в Харківській області зазначає, що свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував бездіяльністю посадових осіб органу досудового розслідування під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, вважаючи незаконними процесуальні рішення слідчого з огляду на їх скасування слідчими суддями. Однак вказана обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові наступні елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Ухвали слідчих суддів про задоволення скарг позивача на постанови слідчого свідчать про реалізацію ними передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, як це помилково вважає позивач. Таким чином, позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому працівниками поліції моральної шкоди. 01.10.2021 року позивачем за допомогою підсистеми "Електронний суд" подано відповідь на відзив. У відповіді на відзив позивач додатково зазначає, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації. Досудове розслідування кримінального провадження № 12017220540000807 триває чотири роки, та проводиться з численними порушеннями норм діючого законодавства та Конституції України. Внаслідок цього, позивач з вини слідчих 4 роки займається непритаманними йому справами, витрачає час, сили, кошти для відновлення справедливості, законності та захисту своїх прав. Зазначає, що він позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права. Також вказує, що з вини слідчих, умисного грубого порушення його прав, погіршився його стан здоров`я. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.08.2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31.08.2021 року відкрито провадження по справі. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06.09.2021 року клопотання [PERSON] про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду залишено без задоволення. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.09.2021 року клопотання [PERSON] про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду частково задоволено. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29.10.2021 року клопотання [PERSON] про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду залишено без задоволення. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.01.2022 року позовну заяву в частині вимог [PERSON] до Відділу поліції № 2 Харківського районного управління поліції № 1 про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити. Додатково зазначив, що тривалим досудовим розслідуванням кримінального провадження, неналежним розглядом його заяв та клопотань, неправомірними рішеннями слідчих про закриття кримінального провадження йому заподіяно моральну шкоду. З метою реалізації та захисту своїх прав потерпілого в межах кримінального провадження він вимушений був звернутися за правовою допомогою до адвоката, вартість адвокатських послуг просить компенсувати за рахунок держави. Представник Головного управління Національної поліції України в Харківській області в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. До Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.04.2017 року за заявою [PERSON] від 31.03.2017 року внесено відомості за № 12017220540000807 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, що підтверджується копією витягу з кримінального провадження № 12017220540000807 від 01.04.2017 року. 29.11.2017 року кримінальне провадження за ознаками ч. 1 ст. 382 КК України закрито в зв`язку з відсутністю складу злочину, що підтверджується копією постанови про закриття кримінального провадження від 29.11.2017 року. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07.04.2020 року задоволено скаргу [PERSON] та скасовано постанову слідчого від 29.11.2017 року про закриття кримінального провадження. 20.10.2020 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017220540000807 від 01.04.2017, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, що підтверджується копією постанови про закриття кримінального провадження від 20.10.2020 року. 04.01.2021 року [PERSON] звернувся до СВ Слобідського ВП ГУНП в Харківській області з клопотанням про надання йому можливості для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. 21.06.2021 року [PERSON] звернувся до начальника СВ Слобідського ВП ГУНП в Харківській області з клопотанням про проведення слідчих дій. У відповідь на вказане клопотання 24.06.2021 року повідомлено, що заяву [PERSON] було розглянуто та приєднано до кримінального провадження № 12017220540000807, по якому прийняте рішення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України 20.10.2020. 06.07.2021 року [PERSON] звернувся до начальника Слобідського ВП ГУНП в Харківській області з клопотанням, в якому просить: провести в рамках кримінального провадження № 12017220540000807 від 01.04.2017 року службову перевірку; надати відповідь на питання, чому старший слідчий Н. Бечваія в порушення вимог ч. 3 ст. 110 КПК України розглянула клопотання [PERSON] як зайву?; надати відповідь на питання, чому вісім місяців потому кримінальне провадження без проведення будь-яких слідчих дій було закрито та не проінформовано потерпілого?; скасувати постанову про закриття кримінального провадження; притягнути до дисциплінарної відповідальності слідчих, які неналежно розслідували вказане кримінальне провадження; направити постанову про закриття кримінального провадження № 12017220540000807 на адресу [PERSON] ; провести слідчі дії по вищевказаному кримінальному провадженню. У відповідь на вказане клопотання [PERSON] старшим слідчим Н. Бечваією направлено лист від 07.07.2021 року з роз`ясненнями. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16.08.2021 року задоволено скаргу [PERSON] та скасовано постанову слідчого від 20.10.2020 року про закриття кримінального провадження № 12017220540000807 від 01.04.2017 року. 17.04.2016 року між адвокатом Тарасенко А.В. та [PERSON] укладено договір про надання правничої (правової) допомоги, у відповідності до умов якого адвокат бере на себе зобов`язання надати клієнту правничу допомогу, а клієнт бере зобов`язання надати необхідну для цього достовірну інформацію, сплатити гонорар за дії адвоката та фактичні видатки, пов`язані з договором. Відповідно до копії рахунку № 01200113 від 16.07.2021 року вартість правової допомоги по договору від 17.04.2016 року становить 390000грн. У статті 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України). Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої, абзацу другого частини третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України). Аналіз положень статей 11, 23 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2021 року по справі № 638/17962/15 (провадження № 61-9574св20) зазначено, що «за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16-ц (провадження № 61-5805св20) зазначено, що «ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови. […] Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19 (провадження № 61-1452св21) зазначено, що «відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Статтею 78 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч. 2 ст. 79 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд визнає факт заподіяння позивачу моральної шкоди бездіяльністю та рішеннями органу досудового розслідування у межах кримінального провадження № 12017220540000807 від 01.04.2017 року, а саме винесенням незаконних рішень, тривалою бездіяльністю посадових осіб, пов`язаною з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України. При цьому, суд враховує неодноразове прийняття слідчими Слобідського ВП ГУНП в Харківській області постанов від 29.11.2017 року та від 20.10.2020 року про закриття кримінального провадження щодо матеріалів досудового розслідування № 12017220540000807 від 01.04.2017 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 КК України. Суд зазначає, що тривала протиправна бездіяльності посадових осіб органу досудового розслідування щодо проведення необхідної перевірки заяви [PERSON] про злочин, надмірна тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні за його заявою, неодноразове прийняття слідчими рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, який для заявника демонструє ігнорування його доводів, призвели до заподіяння позивачу моральної шкоди. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що «з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року по справі № 200/8310/18 (провадження № 61-14033св20) зазначено, що «відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16)». При цьому суд враховує також висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, згідно яких держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Суд зазначає, що систематичність наведених дій та надмірна тривалість кримінального провадження здатні призвести до моральних страждань особи. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, зважаючи на вимоги розумності, виваженості і справедливості, суд стягує на користь позивача 10 000 грн. компенсації моральної шкоди з Державного бюджету України. При цьому, суд також враховує позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.09.2021 року по справі № 545/2344/20 щодо формулювання резолютивної частини рішення у разі задоволення позову у справах вказаної категорії. Доводи та посилання відповідача на те, що скасування судом процесуальних рішень слідчого про закриття кримінального провадження не є безумовною підставою для висновку про порушенням прав позивача є необґрунтованими, оскільки у цій справі правовою підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме систематичне прийняття відповідних рішень без проведення згідно з вимогами КПК України перевірки заяви [PERSON] про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування. Щодо позовних вимог про компенсацію позивачеві витрат на адвокатську допомогу у сумі 390000грн. за рахунок Державного бюджету України, суд зазначає, що з пояснень [PERSON] у судовому засіданні встановлено, що вказані витрати понесені позивачем в межах надання йому правової допомоги по кримінальному провадженню № 12017220540000807 від 01.04.2017 року. Суд зазначає, що витрати на правову допомогу є складовою судових витрат і підлягають розподілу в межах тієї справи, по якій вони понесені особою. Оскільки пред`явлені в межах цієї справи витрати на правову допомогу у сумі 390000грн. понесені позивачем по кримінальному провадженню, підстави для стягнення таких витрат в межах цієї цивільної справи відсутні, а тому позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають. В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial