Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 16.05.2018 року між ним та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів, на підставі якого відповідач отримав від позивача грошову суму в розмірі 111800 грн., що на момент підписання договору згідно з комерційним курсом становить 4300,00 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму грошових коштів до 16.03.2019 року. Посилаючись на те, що свої зобов`язання за договором позики позичальник не виконав, в зв`язку з чим, станом на 24.09.2021 року має заборгованість в сумі 137920 грн. 56 коп., що складається з основної суми заборгованості за договором позики сумі 114066 грн. 96 коп., що за офіційним курсом долара США станом на 24.09.2021 еквівалентно 4300 доларів США (1 долар США=26,5272 грн.), трьох відсотків річних в сумі 8644 грн. 09 коп., інфляційних витрат в сумі 15209 грн. 51 коп., позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість за договором позики та судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05.11.2021 року було відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В наданому до суду клопотанні представник позивач просив розглядати справу за його відсутності, не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засіданні за викликами повторно не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. В зв`язку з цим, судом у відповідності до ч.3 ст.211, ч.4 ст.223, ч.2 ст.247, ст.ст.280,281 ЦПК України було ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів та без фіксації судового засіданні за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши доводи позовної заяви, дослідивши надані позивачем до заяви на підтвердження позовних вимог докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до правових висновків, наведених в постанові Верховного Суду України від 18.092013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт утримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до укладеного між сторонами договору позики від 16.05.2018 року, який власноруч підписано сторонами та нотаріально посвідчено, вбачається, що відповідачем отримано від позивача грошові кошти в сумі 111800 грн., що на момент підписання договору згідно з комерційним курсом становить 4300 доларів США, про що зазначено в п.п.1,2 вказаного договору. Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 16.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошей, який підписано власноруч сторонами договору та посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. за реєстровим №1214. Оригінал вказаного договору був наданий суду стороною позивача та долучений до матеріалів справи. Згідно п.п.1,2 вказаного договору позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 111800 грн., що на момент підписання договору згідно з комерційним курсом становить 4300 доларів США, строком на 10 місяців, а відповідач зобов`язався повернути суму позики у гривні, що на момент повернення позики буде відповідати еквіваленту суми 4300 доларів США, до 16.03.2019 року. Сторони підтвердили, що позикодавець передав позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця гроші в розмірі, що передбачено п.1 договору на момент його нотаріального посвідчення. Як зазначив позивач та не спростовано відповідачем, останній, у встановлений договором строк та в подальшому, отримані в борг кошти не повернув. Таким чином, враховуючи, що відповідач свої зобов`язання не виконав та отримані у борг від позивача кошти в розмірі та в строк, визначені договором, не повернув, суд приходить до висновку про обгрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь позивача отримані у борг та не повернуті грошові кошти в гривні, еквіваленті суми 4300 доларів США, як це передбачено п.1 договору позики, що станом на дату складання позову 24.09.2021 року становить 114066 грн. 96 коп. (1 долар США=26,5272 грн.). Також з відповідача на користь позивача у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України за весь час прострочення грошового зобов`язання за період з 17.03.2019 року по 24.09.2021 року слід стягнути три відсотки річних в сумі 8644 грн. 09 коп., виходячи із наступного розрахунку: -з 17.03.2019 року по 31.12.2019 року (114066,96 х 3% : 100 х 290 : 365 = 2718 грн. 86 коп.; -з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року (114066,96 х 3% : 100 х 366 : 366 = 3422 грн. 01 коп.; -з 01.01.2021 року по 24.09.2021 року (114066,96 х 3% : 100 х 267 : 365 = 2503 грн. 22 коп. В своєму позові позивач також просив стягнути з відповідача у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні витрати в сумі 15209 грн. 51 коп., розраховані за період з 17.03.2019 року по 24.09.2021 року. Поряд з цим, суд враховує, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. З огляду на це та враховуючи, що останній термін повернення позики припадав на 16.03.2019 року, сума боргу підлягає індексації з квітня 2019 року, а не з березня 2019 року, як це зроблено в розрахунку позивачем. Разом з цим, суд враховує, що інфляційні витрати за період з квітня 2019 року по 24.09.2021 року становлять 16760 грн. 83 коп. (114066,96 х 1,14693852 (сукупний індекс інфляції за відповідний період) - 114066,96), що перевищує розмір інфляційних витрат, заявлених до стягнення позивачем, в сумі 15209 грн. 51 коп. Тому, розглядаючи справу у відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути у відповідності до ч.2 ст.625 ЦПК України інфляційні витрати за період з квітня 2019 року по 24.09.2021 року в сумі 15209 грн. 51 коп. Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити частково (з урахуванням періоду стягнення інфляційних витрат), стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 16.05.2018 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Сусловим М.Є. за реєстровим №1214, яка виникла станом на 24.092021 року, в сумі 137920 грн. 56 коп., що складається з основної суми заборгованості за договором позики в сумі 114066 грн. 96 коп., трьох відсотків річних за період з 17.03.2019 року по 24.09.2021 року в сумі 8644 грн. 09 коп., інфляційних витрат за період з квітня 2019 року по 24.09.2021 року в сумі 15209 грн. 51 коп., а також у відповідності до ст.141 ЦПК України судовий збір в сумі 1379 грн. 22 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial