Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. Вимоги заявник обґрунтувала тим, що [INFO] померла її бабуся [PERSON] , [INFO] . Ця подія відбулась в м. Горлівка, Донецької області, тобто на тимчасово окупованій території. Оскільки бабуся заявника померла на території, тимчасово непідконтрольній українській владі, наявні у заявника документи не відповідають вимогам законодавства України для реєстрації факту смерті на території України. Саме з такою метою заявник звернулась до суду. Для проведення державної реєстрації смерті особи є об`єктивні перешкоди. Тому з метою захисту прав і свобод громадян України, заявник просила суд встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , що надасть можливість отримати свідоцтво про смерть, видане державним органом України. Заявник у судовому засіданні заяву підтримала, просила заяву задовольнити, під час її допиту у якості свідка показала суду, що [INFO] померла її бабуся, яка проживала у Донецькій області. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився. Заслухавши доводи та пояснення заявника, допитавши заявника у якості свідка, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги заявника підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] народилась [INFO] у Кармянському районі, Гомельської області, що підтверджується копіє паспорта громадянина України, серії [NUMBER] (а.с. 11). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 19.03.1962, актовий запис № 472, [PERSON] є матір`ю [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 28.06.1986, актовий запис № 8, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та після укладення шлюбу їй було присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с. 10). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 06.10.2003, актовий запис № 1035, [PERSON] є матір`ю заявника [PERSON] (а.с. 8). Згідно довідка від 15.08.2017 № 2319 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання/перебування [PERSON] знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що складено відповідний запис у акті про смерть № 1315, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, місцем смерті зазначено місто Горлівка (а.с. 15). В той же час, вказаний факт підтверджується копією лікарського свідоцтва про смерть № 2248 від 25.08.2021 та довідкою про причину смерті № 2248 від 25.08.2021, згідно яких [PERSON] , [INFO] померла [INFO] , причиною смерті зазначено гостра серцева недостатність, місцем смерті зазначено місто Горлівка (а.с. 12-13). Так, ст. 293 ЦПК України встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суди розглядають справи про встановлення факту смерті особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного факту смерті, що відповідає п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України. Особливості провадження у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України визначені ст. 317 ЦПК України. Так, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» встановлено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Даючи оцінку допустимості копії свідоцтва про смерть та лікарського свідоцтва про смерть, як документів, що видані установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки вищезазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Крім того, відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст. 18 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту цивільного стану орган державної реєстрації актів цивільного стану проводить відповідний запис на підставі рішення суду. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті [PERSON] для подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання свідоцтва про смерть, суд, як виняток, приймає до уваги надані заявником документи (копію свідоцтва про смерть, копію лікарського свідоцтва про смерть та довідку про причини смерті) та оцінює їх в сукупності з копіями інших документів та показами допитаної в якості свідка заявника, та приходить до обґрунтованого висновку, що заявлені вимоги слід задовольнити та встановити факт смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України, що надасть можливість заявнику отримати видане державним органом України свідоцтво про смерть бабусі. З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що факт про встановлення якого просить заявник знайшов своє підтвердження. Встановлення зазначеного факту має для заявника юридичне значення. За таких обставин заява [PERSON] підлягає задоволенню. Згідно ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного та

Outcome: approved