Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

18 червня 2021 року представник позивача адвокат Майсак В.О., яка діє в інтересах позивача [PERSON] звернулась до Токмацького районного суду Запорізької області з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якій просить поділити між позивачем, [PERSON] та відповідачкою, [PERSON] , спільне майно подружжя, а саме квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,5 кв. м., житловою площею 30,4 кв. м., визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати по справі стягнути з відповідача на користь позивача та витребувати від приватного нотаріуса Токмацького нотаріального округу Запорізької області Савран Олександри Іванівни, виконавчого комітету Токмацької міської ради та відповідачки [PERSON] - завірену належним чином копію договору купівлі - продажу № 522 від 27.09.2017 року квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що з 21 вересня 2013 року по 28.04.2020 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00030846341 від 21.05.2021 р. та рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 28.04.2020 року по справі № 328/570/20. У період шлюбу за спільні кошти подружжя була придбана двокімнатна квартира, загальної площі 43,5 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу № 522 від 27.09.2017 року, копію якого, не має можливості надати суду, так як покупцем вказаної квартири в договорі купівлі - продажу вказана відповідачка - [PERSON] , а позивач надав згоду на її придбання, як чоловік і оригінал цього договору знаходиться у неї. За допомогою кабінету електронних сервісів представник позивача отримала інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.05.2021 року, яка підтверджує факт реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру, загальною площею 43,5 кв. м., житловою площею 30,4 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу № 522 від 27.09.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Токмацького районного нотаріального округу Запорізької області Савран О.І. та прийнято рішення про держану реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 37309423 від 28.09.2017 року, що підтверджу. Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.05.2021 року, яка додається до позову. Таким чином, після розлучення позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, а саме зазначеної квартири. Оскільки, майно було придбане ними в період шлюбу за спільні кошти подружжя, воно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, тому, позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за ним 1/2 частки квартири, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В добровільному порядку відповідачка не бажає здійснити поділ спільно нажитого майна, не визнає його права на вищезазначену квартиру та вважає, що вона належить лише їй, так як право власності зареєстроване на неї, а тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді Токмацького районного суду Запорізької області від 25 червня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву, також роз`яснено сторонам право на подання відповіді на відзив та заперечення. Витребувано від приватного нотаріуса Токмацького нотаріального округу Запорізької області Савран Олександри Іванівни завірену належним чином копію договору купівлі-продажу № 522 від 27.09.2017 року квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; витребувано від [PERSON] оригінал договору купівлі-продажу № 522 від 27.09.2017 року квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 26 липня 2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву з доказами направлення позивачу (а.п. 32-40). Відповідач не погоджується з позицією позивача, вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, а факти викладені в позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам. Твердження позивача про те, що нібито вищезазначена квартира була придбана на спільні кошти подружжя є безпідставними, адже з часу реєстрації шлюбу вони фактично та офіційно не працювали, мешкали у квартирі, що належить його матері. Зважаючи на відсутність роботи в м. Молочанськ та бажаючи мешкати у більш зручному місті, вона прохала свого батька [PERSON] , [INFO] , подарувати їй кошти на придбання квартири в м.Токмак, нащо він погодився та грошові кошти в сумі 50000 гривень були подаровані її батьком їй особисто для придбання житла. Позивач про це знав, тому питання на кого буде оформлюватись житло не ставилось взагалі. Вказаний факт можуть підтвердити свідки. 02 серпня 2021 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив з доказами направлення відповідачу (а.п. 54-65). Позивач не погоджується з доводи відповідачки щодо придбання спірної квартири за власні кошти. Вказує, що на придбання квартири грошові кошти надавав його батько, [PERSON] , який може підтвердити даний факт у судовому засіданні. Крім того, цей факт можуть підтвердити й інші свідки. Зазначає, також, що більша частина грошей на покупку житла пішла з тих коштів, що подаровані були їм з відповідачкою на весілля, та які він зберігав для цієї мети. До того ж, на той період, коли вони планували придбати житло та збирали кошти на нього, він працював в ТОВ «Прайд-Газ» на посаді оператора АГЗС та отримував дохід, що підтверджується довідкою про доходи за 2017 рік та копіями листів з трудової книжки, які він додає до відповіді на відзив, та по мірі можливостей відкладав кошти на придбання житла. В цей час відповідачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною копія свідоцтва про народження дитини додається. На момент придбання спірного майна вони перебували у шлюбних відносинах, проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Вони спільно планували придбати житло, разом обирали його, доходили згоди щодо планування та розташування квартири, який ремонт там будемо проводити, адже хотіли в подальшому жити там сім`єю. Тому доводи [PERSON] про те, що він не заперечував проти оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири на її ім`я, оскільки визнав, що кошти на покупку житла є особистою власністю відповідачки є нікчемними та спростовуються тим, що на момент оформлення права власності вони перебували в шлюбі, він довіряв своїй дружині і не планував в майбутньому розлучення з нею, та, що буде поділ майна. Квартира була придбана за спільні кошти подружжя під час перебування у шлюбних відносинах, для спільного проживання та використання нами під час перебування у шлюбі, а тому він маю право на 1/2 частку спірного майна. Відповідно до ухвали Токмацького районного суду Запорізької області від 10 січня 2022 року клопотання позивача та відповідача про виклик і допит свідків задоволені. В судовому засіданні допитано позивача [PERSON] , в якості свідка, який пояснив, що був одружений з [PERSON] , в період шлюбу вони придбали спірну квартиру, за спільні кошти. Він працював на газовій заправці, а у вільний час підробляв, мав можливість відкладати кошти. Обирали квартиру разом з відповідачем, йому сподобалась дана квартира, а також її місце розташування, яка знаходилась неподалік автовокзалу, зручне місце розташування. Дружина не працювала, так як перебувала у декретній відпустці. При укладенні договору він надав згоду на придбання квартири в спільну сумісну власність та не заперечував проти оформлення квартири на дружину. Батько відповідача кошти на придбання квартири не давав. Після придбання квартири розпочали ремонт, підшукував робітників, закуповував матеріали. На ремонтні роботи давали грошові кошти його батьки та батьки відповідача. Після одруження вони спочатку проживала в м. Молочанськ в квартирі його матері, а перед пологами переїхали до батьків відповідача. Наразі спірною квартирою користується лише відповідач [PERSON] , яка після розлучення змінила замки. В спірній квартирі залишились його речі (телевізор, бойлер, нагрівачі, кондиціонер). В судовому засіданні допитано відповідача [PERSON] , в якості свідка, яка пояснила, що дійсно перебувала у шлюбі з позивачем. На весіллі їм подарували грошові кошти, на ці кошти вони проживали певний час. Після весілля проживали в квартирі [PERSON] (матері позивача), дана квартира не була придатна для проживання, але вони її облаштували, придбали побутову техніку, яка залишилась в тій квартирі. Її батьки дали грошові кошти на придбання квартири в м. Токмак. Наразі шкодує, що квартира не була оформлена за договором дарування. Заробітку чоловіка вистачало на проживання, кошти на придбання квартири не відкладали. Позивач аліменти на утримання дитини не сплачує. Спірна квартира знаходиться по [ADDRESS] , оснащена побутовою технікою: телевізором, бойлером, кондиціонером. Квартира не обладнана для проживання, не має кухні, меблів, диванів. Квартиру обирали разом з чоловіком, квартира має зручне місце розташування. Ремонт квартири здійснювали за спільні кошти сім`ї, а також матеріальну допомогу надавали її батьки та батьки позивача. Після розлучення вона змінила замки та не допускає до квартири позивача. Рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання не має. В судовому засіданні допитано свідка [PERSON] , який пояснив, що є батьком позивача. В 2013 році діти (позивач та відповідач) одружились. Після весілля діти проживали в квартирі його дружини, яку облаштували побутовою технікою. В період шлюбу придбали квартиру. Від дітей йому відомо, що спірну квартиру купували, зокрема за подаровані на весіллі кошти, які перебували у них на зберіганні і діти брали ці кошти на придбання квартири. На весіллі було подаровано значну суму, приблизно 9 000 доларів, зокрема вони з дружиною подарували 2 000 доларів. В спірній квартирі здійснювали ремонт, діти наймали робочих, закуповували будівельні матеріали. На ремонт давали гроші свати (батьки [PERSON] ) і вони також давали грошові кошти, але в меншому розмірі. Діти витрачали і спільні кошти на ремонт. Діти говорили, що свати давали на ремонт квартири 8 000 доларів. В судовому засіданні допитано свідка [PERSON] , яка пояснила, що є матір`ю позивача. В 2013 році діти (позивач та відповідач) одружились. Спочатку діти проживали в м. Молочанськ, в квартирі, яка оформлена на її ім`я, та куплена сином ще в 2010 році, в період з 2013 року по 2017 рік, облаштували її побутовою технікою. Потім вони вирішили переїхати до батьків [PERSON] , якій невдовзі необхідно було народжувати, а її мати може допомогти з дитиною. В період шлюбу діти за спільні кошти придбали квартиру, зокрема витратили подаровані на весіллі кошти, які перебували у них на зберіганні. Крім того, син працював і докладав гроші. Яка загальна сума коштів була їй не відомо. При купівлі квартири син всі гроші, які перебували у них на зберіганні, забрав. Позивач та відповідач у двох вибирали квартиру. Після придбання квартири здійснювали ремонт, наймали робітників, закуповували будівельні матеріали. Батьки, [PERSON] , давали гроші на ремонт квартири, вони з чоловіком також давали гроші на ремонт квартири. На прохання [PERSON] їх син, [PERSON] , в 2018 році звільнився з роботи, щоб доглядати за дитиною, оскільки на говорила, що буде більше заробляти ніж він. В судовому засіданні допитано свідка [PERSON] , який пояснив, що йому відомо від [PERSON] про те, що вони з [PERSON] придбали в період шлюбу квартиру яка розташована в м. Токмак, неподалік автовокзалу. Він на прохання позивача допомагав вивозити старі речі, для того, щоб розпочати ремонт. Відповідача, [PERSON] , при цьому не було. Вони наймали людей, які робили ремонт в квартирі. Квартира купувалась не для житла, а для салону. В судовому засіданні допитано свідка [PERSON] , яка пояснила, що є подругою [PERSON] та є хрещеною доньки, позивача та відповідача. Її запрошували позивач та відповідач на свята, вона неодноразово чула слова подяки з боку позивача за допомогу в придбанні квартири. Гроші на придбання спірної квартири давали батьки [PERSON] , свідком передачі грошових коштів вона не була. У позивача та відповідача грошей не було. Позивач та відповідач спочатку проживали у [PERSON], квартиру облаштували побутовою технікою, а після пологів переїхали до батьків [PERSON] . Яка сума коштів була подарована на весіллі їй не відомо. Квартиру позивач та відповідач обирали разом. Свідком придбання квартири вона не була. В квартирі наймані робітники робили ремонт, після завершення всіх робіт вона допомагала прибирати. В судовому засіданні допитано свідка [PERSON] , який пояснив, що є рідним братом [PERSON] . Позивач та відповідач проживали разом у шлюбі, придбали квартиру, гроші на придбання дав батько [PERSON] . Ініціатором придбання квартири була [PERSON] і батьки хотіли, щоб квартира була придбана в м. Токмак, оскільки рівень життя вище ніж в м. Молочанськ. Зі слів батька відомо, що той дав 8 000 доларів на придбання спірної квартири. Його батько обробляє паї та отримує дохід близько 300 000 грн. в рік. Позивач та відповідач разом обирали квартиру. Коли у позивача та відповідача народилася донька, [PERSON] звільнився з роботи доглядати доньку, а [PERSON] пішла працювати. Всі кошти, які вона заробляла йшли на ремонт спірної квартири. Яка сума коштів була подарована на весіллі йому не відомо, оскільки вона не озвучувалась. Батьки хотіли для [PERSON] квартиру, оскільки у [PERSON] була і квартира і машина. В судовому засіданні допитано свідка [PERSON] , який пояснив, що є батьком [PERSON] . Наразі вони ділять майно, але йому не до вподоби це, оскільки він дав гроші, а тепер приходиться ділитися. Після весілля позивач та відповідача проживали в квартирі в м. Молочанськ на п`ятому поверсі, в квартиру купували техніку, після пологів вони проживали у них близько двох років. Він дав гроші на придбання квартири та квартира оформлена на [PERSON] . На ремонт квартири він також надавав грошові кошти в розмірі 30 000 грн. (двічі давав дітям по 10 000 грн., а третій раз 10 000 грн. оплатив найманому робітнику за роботу). Крім того, йому відомо, що у позивача та відповідача був спільний бюджет близько 9 000 доларів. [PERSON] потребувала у [PERSON] половину сімейного бюджету. Вадим приніс йому близько 4 500 доларів, а потім попросив повернути та сказав, що готує сюрприз, і він повернув [PERSON] гроші. Квартира не повинна ділитися, оскільки він дав гроші на придбання квартири. Квартира була оцінена в 16 000 доларів, він дав 8 000 доларів. Він може допомогти оскільки зароблю близько 10 000 доларів. Дружина офіційно працює, зароблені нею кошти їдуть на проживання. Діти самостійно вибирали квартиру. При оформлені квартири його не було. Будь-які документи при передачі грошових коштів не оформлялись. В судовому засіданні допитано свідка [PERSON] , яка пояснила, що є матір`ю [PERSON] . Після весілля позивач та відповідача проживали в квартирі в м. Молочанськ на п`ятому поверсі. Коли [PERSON] завагітніла та підходив час пологів, вони з чоловіком запропонували переїхати до них, де діти прожили близько двох років. Вони з батьком давали гроші на житло і оформили квартиру на [PERSON] . Коли діти проживали в квартирі свекрухи, на дитячі гроші ставили євровікна. [PERSON] працював на газовій заправці, а коли народилась дитина [PERSON] звільнився, а [PERSON] пішла працювати в сфері красоти. В її присутності чоловік надавав гроші дітям на придбання квартири. Також чоловік давав грошові кошти на ремонт квартири 30 000 грн. Будь-які документи при передачі грошових коштів не оформлялись. Чоловік обробляє паї у нього є гроші, а в неї корови, телята. У них також скандал був за причеп. Діти самостійно вибирали квартиру. При оформлені квартири її не було. Представник позивача Майсак В.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав наведених в заявах по суті справи та просила задовольнити. Представник відповідача Кірічок В.В. заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Судом встановлено, що 21 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Токмацькому району реєстраційної служби Токмацького міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області, про що 21 вересня 2013 року складено актовий запис №32, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.п. 10). Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 28 квітня 2020 року, по справі №328/570/20, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, що підтверджується відповідним рішенням (а.п. 13-15). За час шлюбу [PERSON] та [PERSON] придбали двокімнатну квартиру загальною площею 43,5 кв.м., житловою площею 30,4 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу № 522 від 27 вересня 2017 року та витягом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.п. 37-38, 39). Відповідно до договору купівлі-продажу від 27 вересня 2017 року, наданого нотаріусом (а.п. 75-105), укладеного між [PERSON] , з однієї сторони, продавець, та [PERSON] , з другої сторони, покупець, уклали договір про те, що продавець продав та передав покупцю, а покупець купив та прийняв у власність квартиру за [ADDRESS] , та зобов`язується сплатити за неї грошову суму зазначену в договорі. Загальна площа квартири становить 43,5 кв.м., в тому числі житлова 30,4 кв.м. Продаж означеного предмету договору за домовленістю сторін вчиняється за 49 040,00 грн. (сорок дев`ять тисяч сорок гривень), які гроші продавець отримав від покупця у повному обсязі до підписання договору. Оціночна вартість відчужуваного предмету договору згідно звіту про оцінку майна складає 49 040,00 грн. Правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваної квартири нотаріусом роз`яснені. Відчужувана квартира перед посвідченням договору візуально оглянута покупцем, та відповідає санітарним та технічним нормам щодо жилих приміщень. Вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків цього договору сторонам роз`яснено. Сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивної або удаваної угоди, продаж здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як морального, так і фізичного. В п. 10 договору зазначено, що згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. В п. 14 договору зазначено, що у випадках, не передбачених цим договором, сторони керуються чинним законодавством України. В п. 15 договору зазначено, що зміст статей 229, 230, 231, 234, 235, 377, 655, 659, 660 ЦК України, статей 60, 65, 177 СК України, ст. 172 Податкового кодексу України сторонам нотаріусом роз`яснено. В п. 16 договору зазначено, що договір укладається за згодою чоловіка покупця - гр. [PERSON] , викладеної у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Токмацького районного нотаріального округу Запорізької області Савран О.І. 27.09.2017 року по реєстру за № 521. Дана квартира зареєстрована на ім`я відповідача [PERSON] [PERSON] дав згоду своїй дружині [PERSON] купити у спільну сумісну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , за ціну та на умовах, їй та йому відомих. Заявив про згоду на те, щоб умови вказаного вище договору визначалися його дружиною самостійно, без додаткового погодження цих питань з ним, та вважає, що будь-які її дії, які спрямовані на укладення зазначеного договору, відповідають інтересам їх сім`ї та їх спільному волевиявленню. Зміст ст.ст. 60, 65 СК України нотаріусом йому роз`яснено (а.п. 81-82). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 20.05.2021, нерухоме майно, квартира, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 43,5 кв.м., житловою площею 30,4 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , обліковується за [PERSON] на праві приватної власності, ціла частка (а.п. 11). Згідно висновку із звіту про вартість майна від 27.05.2021 року вартість двокімнатної квартири [ADDRESS] загальною внутрішньою площею 43,5 кв.м., станом на дату оцінки, визначена ринкова вартість із застосуванням порівняльного методичного підходу, без урахування ПДВ, становить 418 122,00 грн. (чотириста вісімнадцять тисяч сто двадцять дві гривні 00 копійок) (а.п. 12). Дана квартира зареєстрована на ім`я відповідача [PERSON] . Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до вимог ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Названі норми матеріального права припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. Спірна квартиру за [ADDRESS] , придбана в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів іншого не надано. Відповідно до договору купівлі-продажу від 27 вересня 2017 року, (а.п. 37-39, 75-105), слідує, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. При придбанні квартири нотаріусом вимоги чинного законодавства роз`яснювались і позивачу і відповідачу, що підтверджується умовами договору купівлі-продажу від 27 вересня 2017 року та заявою [PERSON] , яка нотаріально посвідчена, про надання згоди дружині [PERSON] купити у спільну сумісну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Суд враховує правову позицію висловлену в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 646/7463/16-ц (провадження № 61-17601св20) в якій зазначено, що якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку на квартиру, лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 липня 2021 року в справі № 761/31846/14 (провадження № 61-2410св21). Доводи відповідача, що квартира куплена на особисті кошти, подаровані їй батьком, суд оцінює критично, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а саме договором купівлі-продажу від 27 вересня 2017 року та відповідними матеріалами які використовувались при укладенні вказаного договору (а.п. 75-105). При придбанні квартири, нотаріусом вимоги чинного законодавства роз`яснювались і позивачу і відповідачу, що підтверджується умовами договору купівлі-продажу від 27 вересня 2017 року та заявою [PERSON] , яка нотаріально посвідчена, про надання згоди дружині [PERSON] купити у спільну сумісну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . В п. 15 договору зазначено, що зміст статей 229, 230, 231, 234, 235, 377, 655, 659, 660 ЦК України, статей 60, 65, 177 СК України, ст. 172 Податкового кодексу України сторонам нотаріусом роз`яснено. [PERSON] дав згоду своїй дружині [PERSON] купити у спільну сумісну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , за ціну та на умовах, їй та йому відомих. Заявив про згоду на те, щоб умови вказаного вище договору визначалися його дружиною самостійно, без додаткового погодження цих питань з ним, та вважає, що будь-які її дії, які спрямовані на укладення зазначеного договору, відповідають інтересам їх сім`ї та їх спільному волевиявленню. Зміст ст.ст. 60, 65 СК України нотаріусом йому роз`яснено (а.п. 81-82). Твердження відповідача, про те, що з часу реєстрації шлюбу вони фактично та офіційно не працювали, є не спроможними, та спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Відповідно до трудової книжки [PERSON] (позивача у справі) останній працював з 2005 року, про що містяться відповідні записи в трудовій книжці. В період перебування в шлюбі також був працевлаштований, зокрема в 2013 році був прийнятий на роботу оператором АГЗС, та звільнений за закінченням строку трудового договору, після чого став на облік в центрі зайнятості; в 2017 році позивача прийнято на посаду оператора АГЗС про що містяться відповідні записи в трудовій книжці (а.п. 58-62). Відповідно до довідки про доходи [PERSON] останній працював у ТОВ «ПРАЙД-ГАЗ», займав посаду оператора АГЗС та в період з 02 лютого 2017 року по 31 грудня 2017 року отримав дохід в розмірі 29 617 грн. 56 коп. (нараховано - 36 792,00 грн., утримано - 7 174,44 грн.), що підтверджується відповідною довідкою (а.п. 63). Доводи представника відповідача про те, що трудова книжка та довідка про доходи позивачем подані з порушенням порядку подання доказів, тобто не подані разом з позовною заявою, а тому є допустимими, не повинні прийматися до уваги, суд відхиляє ці доводи, оскільки вказані докази подані разом з відповіддю на відзив на позовну заяву, яка відноситься до заяв по суті справи. У відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення. Реалізуючи принцип змагальності сторін з метою досягнення завдань та мети цивільного судочинства (справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб та держави) сторонам надано право максимального доведення власної позиції та її обґрунтування. Тож у випадку незгоди з обставинами, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти позову, позивач зі свого боку має право на їх повне або часткове спростування. Заяви по суті справи - це письмові заяви учасників справи у позовному провадженні, які відображають їхню позицію (вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування) щодо предмету спору. Так у позивача є можливість подати докази при поданні відповіді на відзив, а у відповідача - при поданні заперечень на відповідь, оскільки законодавець надає можливість подавати до них докази (ст.ст. 179, 180 ЦПК України). В даному випадку позивач таким правом скористався і подав докази при поданні відповіді на відзив. Відповідач письмових заперечень на відповідь не надавав. Самі по собі пояснення батьків відповідача, [PERSON] , [PERSON] та інших свідків, [PERSON] , [PERSON] про передачу коштів не можуть бути підставою для визнання за відповідачем права особистої приватної власності на квартиру. Фактично спростування презумпції спільної сумісної власності та доказування, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача, ґрунтуються на показаннях допитаних в якості свідків батьків, брата та подруги відповідача, [PERSON] , які зазначили, що грошові кошти [PERSON] надав її батько, який мав таку фінансову спроможність. Належних, допустимих і достатніх доказів, що саме ці гроші були використані на купівлю спірної квартири, суду не надано. Відповідно до договору купівлі-продажу від 27 вересня 2017 року, продаж квартири за [ADDRESS] , за домовленістю сторін вчинено за 49 040,00 грн. Оціночна вартість відчужуваного предмету договору згідно звіту про оцінку майна складає 49 040,00 грн. Правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваної квартири нотаріусом роз`яснені. Суду не надано належних і допустимих доказів на підтвердження придбання спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , за особисті кошти відповідача та не в інтересах сім`ї. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61- 1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». В даній справі спірна квартира набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя не спростована. Самі по собі пояснення батьків відповідача, [PERSON] , [PERSON] та інших свідків, [PERSON] , [PERSON] про передачу коштів не можуть бути підставою для визнання за відповідачем права особистої приватної власності на квартиру. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду висловленою в постанові від 15 вересня 2021 року в справі № 509/2654/17 (провадження № 61-15844св19). Пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , суд не бере до уваги, оскільки обставини щодо придбання спірної квартири їм відомі зі слів позивача та відповідача. Пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , суд оцінює критично. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Такого договору відповідачем не надано. Частина 1 статті 208 ЦК України встановлює, що у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (зокрема, правочини, які повністю виконуються сторонами в момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність); 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Обов`язкового дотримання письмового оформлення ЦК України вимагає і щодо інших правочинів, зокрема договору позики на суму, що в десять разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян (ст. 1047 ЦК України) та інше. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (ч. 1 ст. 218 ЦК України) Договору позики чи письмової розписки про отримання грошових коштів від [PERSON] ні відповідачем ні представником не надано. Пояснення свідків щодо передачі [PERSON] грошових коштів на придбання квартири, є неналежними доказами. Доводи представника відповідача про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним і суперечить нормам матеріального права, що нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріплений законодавцем в ЦК України та в СК України. Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. За змістом статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема п. 23 передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК)відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до п. 24 вказаної Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Пунктом 25 вказаної постанови роз`яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що спірна квартира за [ADDRESS] , сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Крім того, така позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19), аналогічна позиція сформульована у постановах Верховного Суду: 1) від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18); 2) від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18); 3) від 04 березня 2020 року у справі № 761/22696/17 (провадження № 61-17209св19). Відповідно до положень частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи наведене, суд визнає ідеальні частки сторін у майні, що було придбано ними під час перебування у шлюбі, без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира за [ADDRESS] , була набута сторонами за час шлюбу, отже, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, а тому необхідно визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Вимог щодо поділу іншого майна подружжя позивачем не заявлялось. Відповідачем зустрічна позовна заява не подавалась, вимог щодо поділу побутової техніки та спільних коштів подружжя не заявлялось. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо судових витрат Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 2 090,62 грн., що підтверджується квитанцією від 01 червня 2021 року. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п.2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат. Судові витрати, згідно зі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог, в сумі 2 090,62 грн. Позивачем заявлені вимоги про стягнення судових витрат по справі. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до частин 1-3 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивач звертався до оцінювача з метою визначення вартості майна, а саме двокімнатної квартири, загальною внутрішньою площею - 43,50 м кв., житловою площею - 30,40 м. кв., розташованою на першому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку, що підтверджується висновком із звіту про вартість майна та поніс витрати на проведення незалежної оцінки нерухомого майна в розмірі 700,00 грн., що підтверджується квитанцією серії 12 АААВ 925054 (а.п. 119), а тому ці витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Згідно з правилами пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява N 19336/04, п. 268). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі N 826/1216/16 (провадження N 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. До позову додано копію ордеру серії АР № 1049370 про надання правничої допомоги гр. [PERSON] , адвокатом Майсак В.О., від 01 червня 2021 року (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 461 від 02 лютого 2004 року) в Токмацькому районному суді Запорізької області та Запорізькому апеляційному суді (а.п. 18). 01 червня 2021 року між адвокатом Майсак В.О. та гр. [PERSON] укладено договір про надання правничої допомоги (а.п. 117) за умовами якого клієнт доручає, а виконавець зобов`язується представляти інтереси [PERSON] в Токмацькому районному суді Запорізької області та Запорізькому апеляційному суді по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на майно. В матеріалах справи міститься акт складений 25 листопада 2021 року виконавцем адвокатом Майсак В.О. та Клієнтом [PERSON] , відповідно до якого виконавець адвокат Майсак Віта Олександрівна, та Клієнт громадянин [PERSON] , склали цей акт на підтвердження виконання обов`язків сторін відповідно до договору про надання правничої допомоги. Виконавець відповідно до договору про надання правничої допомоги № 30 від 01 червня 2021 року виконала обумовлений договором наступний характер робіт: - зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції (1 год.) - 500,00 грн.; - підготовка та подання адвокатського запиту до ЦНАП від 09.06.2021 року - (за хв.) - 500,00 грн.; - підготовка та подання адвокатського запиту до приватного нотаріуса Савран О.І. від 09.06.2021 року - (30 хв.) - 500,00 грн.; - підготовка та подання позовної заяви - (4 год.) - 2000,00 грн.; - підготовка та подання відповіді на відзив - (2 год.) - 1300,00 грн.; - підготовка та подання заяви про доручення до матеріалів справи письмових доказів - (10 хв.) - 300,00 грн.; участь адвоката у судовому засіданні - 700,00 грн. Клієнт прийняв від виконавця вище перелічену правничу допомогу та станом на 25.11.2021 року сплатив за неї грошову суму у розмірі 5 800,00 грн., яку виконавець прийняв від клієнта у повному обсязі. Даний акт підписано виконавцем адвокатом Майсак В.О. та Клієнтом [PERSON] (а.п. 116). Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера № 09 від 25 листопада 2021 року [PERSON] сплатив адвокату Майсак В.О. за надання юридичної та правничої допомоги за договором № 30 від 01.06.2021 року, 5 800,00 гривень (а.п. 119). З урахуванням досліджених доказів, суд дійшов висновку, що вказаними доказами підтверджується надання адвокатом Майсак В.О. професійної правничої допомоги у погодженому між адвокатом та клієнтом розмірі, а також здійснення відповідачем оплати вказаних послуг у сумі 5 800,00 грн. Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом Майсак В.О., обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Обсяг поданих суду позивачем та його представником документів по справі очевидно є пропорційним часу витраченому на їх складання, характер робіт не дублюється. Підстав для зменшення розміру суми цих витрат, немає; ні відповідач ні представник не надали доказів того, що ці витрати не є співмірними зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на їх виконання, обсягом наданих послуг, ціною позову або значенням справи для сторін, як передбачено частиною четвертою статті 137 ЦПК України. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення, серед іншого, суд вирішує питання як розподілити судові витрати. Відповідно до п.2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. В матеріалах даної цивільної справи є документи, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Судом визначено співмірність та розмір витрат на правову допомогу відповідно до статті 137 ЦПК України, з урахуванням фактично витраченого часу на надання правничої допомоги адвокатом за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою. Клопотань від відповідача та представника про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, не надходило. Відповідно до положень ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Кодексом не передбачено можливості суду ініціювати питання про зменшення витрат на правничу допомогу з власної ініціативи, що повною мірою відповідає принципу диспозитивності цивільного процесу. Відтак, питання про зменшення неспівмірних витрат на послуги адвоката може бути ініційоване лише іншою стороною процесу. Відповідач позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, від нього не надходило. У відзиві на позовну заяву питання щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не ініціювалось. Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. В даному випадку позовні вимоги про поділ майна подружжя, задоволені. Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу підлягають задоволенню, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 5 800,00 гривень. Представник відповідача, посилаючись на положення ч. 8 ст. 141 ЦПК України, повідомив, що докази щодо витрат на професійну правничу допомогу будуть надані у строк встановлений в даній статті, а саме протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. У відзиві було зазначено, що попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, у зв`язку з розглядом справи складається з витрат на професійну правничу допомогу 10 000,00 грн. Враховуючі наведене,

Outcome: approved