Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

Позивач звернувся з позовом про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, обґрунтовуючи його тим, що 03 жовтня 1995 року між нею та відповідачами на Придніпровській товарній біржі (Криворізька філія) на підставі ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким позивач набула у власність квартиру [ADDRESS] . Позивач, будучи стороною договору, цілком виконала його умови, сплативши обумовлену у договорі суму. Однак, на сьогоднішній день укладений правочин на підставі ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" не вважається правовстановлюючим документом, через що розпорядитись набутою квартирою будь-яким способом позивач немає можливості. Укладений договір не відповідає вимогам, що існують до правовстановлюючого документа відповідно до ЦК України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений Наказом МЮУ від 22.02.2012 року за №296/5. Необхідність заявлення вимоги про визнання права власності пояснила тим, що договір купівлі-продажу, зареєстрований на Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі 03.10.1995 р. за р. №45-Н/95 позивачем був втрачений та у 2001 році нею було отримано дублікат. Дублікат було зареєстровано в КП ДОР "КБТІ". Але, при видачі дублікату було присвоєно інший реєстраційний номер - 52-Н/2001 від 18.04.2001 року, а не №45-Н/95. Через деякий час позивач знайшла первісно втрачений документ - договір купівлі-продажу, зареєстрований на Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі 03.10.1995 р. за №45-Н/95, який є у неї в оригіналі і на сьогодні, але втратила отриманий дублікат - за номером 52-Н/2001 від 18.04.2001 року. Таким чином, лише визнання договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі 03.10.1995 р. дійсним, без визнання права власності, не допоможе позивачу вирішити описану проблему, так як вимога про визнання дійсним договору буде стосуватись первісного оригіналу документу за реєстраційним номером №45-Н/95, а у реєстрі речових прав дата укладання договору тотожна, але інший реєстраційний номер за дублікатом документу (№52-Н/2001 від 18.04.2001 року), оригінал якого у позивача відсутній. Враховуючи викладене, позивач вважає, що наявні достатні підстави для задоволення позову. Позивач та її представник до суду не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи. Від представника позивача надійшла заява, у якій він просить розглядати справу без їх участі, на позовних вимогах наполягає. Відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи, проте до суду не з`явились. Про причини неявки суду не повідомили, також не подали до суду відзиву на позовну заяву. Третя особа про день час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки їх представника суд не повідомили. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 03 жовтня 1995 року між позивачем [PERSON] , з однієї сторони, та відповідачами, з іншої сторони, на Придніпровській товарній біржі (Криворізька філія) на підставі ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким позивач набула у власність квартиру [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу нерухомого майна зареєстрована на біржі за №45-Н/95. Право власності на зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу було зареєстроване за позивачем в КП ДОР "КБТІ", що підтверджується реєстраційним посвідченням. Позивач, будучи стороною договору, цілком виконала його умови, сплативши обумовлену у договорі суму. Однак, на сьогоднішній день укладений правочин на підставі ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" не вважається правовстановлюючим документом, через що розпорядитись набутою квартирою будь-яким способом позивач немає можливості. Укладений договір не відповідає вимогам, що існують до правовстановлюючого документа відповідно до ЦК України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений Наказом МЮУ від 22.02.2012 року за №296/5. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Оскільки вищезазначений договір було укладено в період дії ЦК УРСР 1963 року, то відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, останній застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Дані правовідносини потрібно розглядати відповідно до вимог ЦК УРСР 1963 року. Частиною 1 ст. 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Таким чином, невиконання відповідачами дій щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна порушує майнові права позивача, як власника квартири. Необхідність визнання права власності пояснюється тим, що договір купівлі-продажу, зареєстрований на Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі 03.10.1995 р. за р. №45-Н/95 позивачем був втрачений та у 2001 році нею було отримано дублікат. Дублікат було зареєстровано в КП ДОР "КБТІ". При видачі дублікату було присвоєно інший реєстраційний номер - 52-Н/2001 від 18.04.2001 року, а не №45-Н/95. Згодом позивач знайшла первісно втрачений документ - договір купівлі-продажу, зареєстрований на Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі 03.10.1995 р. за №45-Н/95, який є у неї в оригіналі і на сьогодні, але втратила отриманий дублікат - за номером 52-Н/2001 від 18.04.2001 року. Таким чином, лише визнання договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі 03.10.1995 р. дійсним, без визнання права власності, не захистить майнові права позивача, так як вимога про визнання дійсним договору буде стосуватись первісного оригіналу документу за реєстраційним номером №45-Н/95, а у реєстрі речових прав дата укладання договору тотожна, але інший реєстраційний номер за дублікатом документу (№52-Н/2001 від 18.04.2001 року), оригінал якого у позивача відсутній. Згідно зі статтею 182 ЦКУ право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦКУ права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Таким чином, без визнання безпосередньо за позивачем права власності на нерухоме майно порушуються її права та законні інтереси. Враховуючи викладене, суд вважає, достатньо підстав для визнання договору купівлі-продажу дійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved