Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом вселення у кімнату квартири, у якому вказав, що він є співвласником квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Його сестра, [PERSON] , також є співвласниця квартири, де вона і проживає на теперішній час. За час його відсутності у квартирі, на скільки йому стало відомо, сестра почала здавати його кімнату наймачам. Через певні життєві обставини, йому довелось повернутись до своєї квартири, оскільки іншого місця для проживання в нього не було. Протягом тривало часу він неодноразово приходив до квартири, проте сестра відмовилась пускати у квартиру та повідомила, що там проживають наймачі. Він неодноразово звертався до відповідача з пропозицією щодо спільного користування зазначеним майном, але вона відмовляється і взагалі ігнорує всі пропозиції та вимоги. Відповідач не визнає його права на кімнату та вважає, що вона належить лише їй. Відповідач не тільки категорично відмовляється встановити порядок користування зазначеним майном мирним шляхом, але й не надає право повноцінно користуватись моїм же майном. Він неодноразово просив сестру пустити до своєї кімнати, оскільки йому нема де жити та вимушений знімати собі житло, але сестра й надалі відмовляла. На теперішній час він знімає квартиру для проживання, оскільки не може повернутись до своєї квартири. Відповідач по справі чинить перешкоду у користуванні частки квартири. Просить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом вселення у кімнату квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , та зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом вселення у кімнату квартири, та передати ключі від квартири. Ухвалою суду від 03.09.2021 року відкрито провадження по справі та ухвалено розгляд справи проводити у порядку спрощеного провадження. 23.09.2021 року до суду надійшов відзив на позов, у якому, окрім іншого, вказано, що позивачем не наведено доказів того, що він є співвласником квартири [ADDRESS] , як він стверджує в позовній заяві, таким чином, його вимога щодо усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном не може бути задоволена у зв`язку з відсутністю такого майна. Посилання позивача на положення ст. 41 Конституції України та ст. 386 ЦК України, на підставі яких він вимагає суд захистити його право власності, є необґрунтованими з-за відсутності такого права. Зазначена квартира не є приватизованою та належить громаді м. Запоріжжя. Позивач близько п`яти років назад (приблизно в 2016 році) самостійно прийняв рішення виселитися з квартири [ADDRESS] та переїхати жити до своєї співмешканки. Залишаючись формально зареєстрованим за цією адресою, він повністю втратив інтерес до цього приміщення, не приходив та не сплачував комунальні послуги. Відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні його вимоги щодо поновлення строку звернення до суду та застосувати наслідки спливу позовної давності, передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України, які є підставою для відмови у позові. Квартира [ADDRESS] не є приватизованою, в ній мешкають відповідальний квартиронаймач [PERSON] (батько позивача), відповідач [PERSON] (сестра позивача) з дітьми [PERSON] та [PERSON] та мати позивача [PERSON] . Також в даній квартирі зареєстровані позивач [PERSON] (відсутній без поважної причини з 2016 року), та його неповнолітній син [PERSON] , який ніколи не проживав за цією адресою, вселитися не намагався, а мешкає зі своєю матір`ю [PERSON] . Твердження позивача про буцімто проживання ще й квартирантів у спірній квартирі, є безглуздими та неправдивими. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відсутність позивача без поважної причини строком понад 5 років, що набагато більше за встановлений законом строк збереження жилого приміщення за членом сім`ї наймача, позбавляє, як на думку відповідача, [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] . Просить застосувати щодо вимог відповідача наслідки спливу позовної давності, передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України, які є підставою для відмови у позові. Відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом вселення у кімнату квартири в повному обсязі. 12.10.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивачем, окрім доводів зазначених у позові, вказано, що він багато років проживав та був прописаний за вказаною адресою разом зі своєю родиною, а саме: своєю дружиною та сином, матусею та батьком, сестрою та її дітьми, неодноразово піднімалось питання приватизації вказаного житла. Він вселився в квартиру [ADDRESS] , на законних підставах, при цьому ніхто проти вселення не заперечував. При ньому також збирались деякі документи з приводу приватизації, якими керувала [PERSON] . Він вважає, що квартира приватизована та він є її співвласником. З документами, щодо приватизації він ознайомлений не був. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та вказав,що позивач у спірній квартирі проживав з 1999 року разом з сестрою, матір`ю, батьком. Потім з`явились до нього претензії і він був вимушений тимчасово виїхати до іншої квартири. Згодом намагався повернутися, однак відповідачка цьому чинила перешкоди. У судовому засіданні відповідачка позов не визнала, пояснила, що позивач проживав у квартирі, потім пішов жити до дружини, згодом розірвав шлюб і повернувся, а потім знову пішов з квартири і через сім років пред`явив позов. Також зі сторони відповідачки вказано, що позивач не являється співвласником квартири, квартира не приватизована. До суду з приводу визнання позивача таким що втратив право користування квартирою, не звертались. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою відповідачки, з якою товаришують більше 10 років, часто буває у нею у гостях. Раніше у квартирі проживав брат відповідачки, потім відповідачка сказала, що той пішов шість років тому до якоїсь жінки. Позивач полюбляє випити, кричить. Також вказала, що до квартири були встановлені металеві двері. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивач його син. Позивач приходив додому у нетверезому стані, дрався, буянив. Декілька разів приходив і уходив з квартири, а потім зовсім пішов. За квартиру не платив. Також пояснив, що він проти того, щоб позивач проживав у квартирі. Випадків щоб позивача не пускали до квартири не було, він пішов сам. За шість років він не приходив ні разу. Коли позивач пішов з квартири, то поміняли вхідні двері. Речей позивача у квартирі немає. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач у квартирі проживав до 2016 року, потім пішов і не повертався, на платив, періодично дзвонив. У квартирі ніколи квартирантів не було. У позивача з усіма членами сімї неприязнені відносини. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що коли він у 2019 році приїздив до [PERSON] то бачив у неї позивача, також бачив у нього побите лице. Позивач розповів, що його вигнали з квартири, побили, змінили замки. Свідок допомагав позивачеві домовлятися з приводу кімнати у гуртожитках. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивача знає з 2005 року і той проживав у спірній квартирі до 2015 року, потім переїхав до неї по вул. Адмірала Макарова , потім проживали по вул. Столетова . У 2019 році позивач намагався повернутися до спірної квартири, однак його вигнали і побили. Позивач повідомив їй, що у квартиру поміняли замки і його не пускають. У 2020 році свідок і позивач проживали по вул. Руставі , і так як він сам боявся їхати до спірної квартири, то вони поїхали разом, однак до квартир не пустили, батько позивача сказав, що там йому робити нічого. У спірній квартирі залишились речі позивача, інструменти. У січні 2021 року позивач переїхав до неї по [ADDRESS] , і через пів року переїхав у кімнату у гуртожитку. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідків, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований у квартирі за адресою [ADDRESS] з 1999 року(а.с. 6, 15). Позивачем у тексті позовної заяви, відповідачем вказана [PERSON] . Однак судом встановлено, що відповідачка мала прізвище « [PERSON] », яке змінила на « [PERSON] »(а.с. 25, 27). Відповідачка [PERSON] зареєстрована у квартирі за адресою [ADDRESS] з 22.04.1999 року(а.с. 26). 07.07.2021 року, позивач [PERSON] звертався до [PERSON] з приводу перешкод, з її сторони, користування частиною квартири за адресою [ADDRESS] та вселення(а.с.33). Відповідно до листа [PERSON] , повідомлено, що позивач добровільно з 2015 року прийняв рішення про виселення з квартири, та перешкод йому ніхто не чинить(а.с.34-35). Також судом встановлено, що ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05.08.2021 року, повернуто позивачу позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом вселення(а.с.29-32). Судом не встановлено, та суду не надано доказів того, що спірна квартира належить на праві власності будь кому із сторін по справі, та(або) визначено порядок користування спірною квартирою. Таким чином, суд вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги в частині розпорядження своїм майном, вселення до кімнати у квартирі, безпідставні, і не обґрунтовані. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством ( ч.4 ст. 9 ЖК Української РСР). Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює. Суду не надано доказів того, що позивач був визнаний таким що втратив право користування житловим приміщеннями у спірній квартирі, та сторона відповідача підтвердила, що з відповідним позовом до суду не звертались. Ухвалою суду від 03.09.2021 року, при відкритті провадження по справі, відповідачці роз`яснювалось право на подання зустрічного позову, яким вона не скористалась. Відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Судом встановлено, що позивач зареєстрований і проживав у спірній квартирі з 1999 року. Відповідно до пояснень свідків, позивач у спірній квартирі не проживав з 2015-2016 року, та у 2019 році намагався потрапити до спірної квартири. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine"), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Поясненнями у судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що у спірній квартирі були встановлені металеві двері, змінені замки. З пояснень свідка [PERSON] можливо встановити наявність неприязнених стосунків до позивач з боку мешканців спірної квартири. Також свідки [PERSON] , [PERSON] , вказали на намагання позивача у 2019 році, 2020 році отримати доступ та проживати у спірній квартирі. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що відповідачка та інші особи, своїми діями, відмовляли позивачу надати доступ до спірної квартири та надати дублікат ключів від неї, чинили перешкоди в користуванні квартирою. Спосіб судового захисту порушеного права, обраний позивачем в частині вселення до спірної квартири з передачею ключів, не суперечить законодавству і може бути застосований судом. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні позивачем квартирою шляхом вселення та зобов`язання передати ключі від квартири підлягають задоволенню. Суд вважає, що задоволення позову у цій частині, є достатнім способом захисту для поновлення порушених житлових прав позивача. Що стосується заяви про застосування строку позовної давності. ЖК Української РСР не містить окремих положень про строки позовної давності, проте, як передбачено ст. 62 цього Кодексу,при розгляді спорів, що випливають з договору найму жилого приміщення, суд застосовує норми цивільного законодавства. За положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому за загальним правило, визначеним ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З пояснень свідків вбачається, що про порушення свого житлового права, позивач дізнався у 2019 році, при намаганні потрапити до спірної квартири. Крім того позивач, як особа, що вселилася в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набував рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, та вправі вимагати усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, і такий позов є негаторним. Згідно з правовим висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.03.2018 року(справа № 607/15489/15-ц), позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, тому цей позов може бути пред`явлений протягом всього часу, поки триває порушення.

Outcome: partial