Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

01.12.2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про участь батька у вихованні дитинию, в якому просить визначити йому дні побачень з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , кожні четверті вихідні місяця з 09 год. 00 хв ранку суботи і до 17.00 год неділі у відсутність відповідачки, а також один літній місяць за узгодженням з відповідачкою. В обгрунтування позову посилається на те, що позивачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з донькою, не надає можливості зустрічей та спілкування з донькою, перешкоджає всякому контакту з дитиною, що є грубим порушенням не тільки його прав, але і інтересів їх спільної доньки. У вересні 2019 року він звертався з заявою про врегулювання вказаного питання до комісії з питань захисту прав дитини виконкому Миколаївської міської ради. Однак у наданні графіку зустрічей з дитиною йому було відмовлено та роз`яснено, що спір щодо участі батьків у вихованні житини може бути вирішено судом. Зазначили, що [PERSON] вважає своїм батьком вітчима [PERSON] і про існування рідного батька їй нічого не відомо, отже інформація про його існування може, на думку Комісії, спричинити дитині психологічну травму. В листопаді 2021 року надійшли письмові пояснення на позов від представника відповідача адвокатт Басаргіної Г.С., в якій зазначено про безпідставність позовних вимог. Зазначає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів, що відповідачка чинила перешкоди позивачеві у спілкуванні з дитиною, та взагалі відсутні докази, що позивач за майже 10 років мав намір спілкуватися з дитиною у будь-який спосіб. Відповідачка заснувала іншу сім`ю і дитина на сьогодняшній день впевнена, що її батьком є [PERSON] , який виховує її з півторарічного віку. Крім того позивач взагалі не просить усунути йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, що свідчить про відсутність предмета спору. Натомість позивач фактично відмовився від дитини і ніяким чином не мав наміру з нею спілкуватися та брати участь у її вихованні протгом майже всього життя дитини. Ставлення позивача до дитини не відповідають критеріям визначених законодавством та моральним критеріям як батька дитини. Позивач не довів, що його несподівана поява в сім`ї відповідача та зміна для дитини сімейних відносин помимо її волі не вплоине на її психічний стан, оскільки дитина позивача не пам`ятає і вважає батьком іншу людину. Ухвалою судді Гуденко О.А, від 07.12.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 02. 07.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва на 04.11.2021 року . Ухвалою суду від 04.11.2021 року зобов`язано Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в строк до 31 грудня 2021 року скласти висновок щодо визначення порядку та способу участі батька [PERSON] у спілкуванні та вихованні малолтіньої доньки [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позову та просили про його задоволення. Позивач пояснив, що відповідачка майже з часу розлученя, коли дитині було півтора роки, не дає йому бачитися з донькою, а як тепер з`ясувалося, що дитини взагалі не знає про існування рідного батька. Він весь цей час сплачував аліменти, намагався домовитися, завжди безперешкодно на її прохання надавав нотаріальну згоду на виїзд дитини за кордон. Декілька років потому він дізнався, що вона звернулася до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав. В задоволенні позову судом було відмовлено, і вже після цього він намагався усунути ці перешкоди і за допомогою Служби у справах дітей Центрального району, так і особисто звертаючись до відповідачки, проте це викликало тільки зайве непорозуміння. Ззаначив, що він любить свою доньку та бажає її виховувати і приймати участь у її житті. Також пояснив, що він не звертався раніше до органу опіки та піклування за вирішенням цього питання, тому що живе за 120 км від [PERSON] , займається сільським господарством і навіть не знав про такий порядок, поки [PERSON] не звернулася до нього з позовом про позбавлення бюаткьівських прав і він звернувся за правовою допомогою. Він весь цей час сподівався, що все ж таки зможе налагодити стосунки з колишньою дружиною і якось з нею домовитися мирним шляхом. Представник позивача -адвокатка Терлецька Т.О. підтримала вимоги позову та звернула увагу суду на те, що право батька на участьу вихованні своєї дитини є безумовним, підлягає захисту , а в судовому засіданні підтвердилося, що мати чинить перешкоди останньому у спілкуванні з донькою. В судові засіданні відповідачка жодного разу не з`явилася, направляла свого представника адвоката Басаргіну Г.С. В останнє судове засідання не з`явилася, жодних доказів про поважність причин неявки суду не надала. Представник відповідача адвокат Басаргіна Г.С. в минулих судових засіданнях заперечувала проти задоволення позовув повному обсязі. Зазначила, що дитина взагалі не знає про існування позивача, з приблизно півторарічного віку жодного разу з ним не спілкувалася та не бачила, отже примушування зараз дівчинки до спілкування з незнайомою людиною та повідомлення їй про іншого батька може нанести дитині непоправну психологічну травму. Адже Ксенія вважає своїм батьком вітчима [PERSON] , з яким у неї дуже добрі стосунки, отже така новина про іншого рідного батька дійсно травмує дитину. Звернула увагу суду на те, що позивач сам жодного разу за період після розлучення не вчиняв дій щодо побачення та спілкування з донькою , не намагався усунути перешкоди у спілкуванні з донькою, які як він стверджує йому чинила позивачка, через Службу у справах дітей, не цікавився , де навчається дитина і не приходив до неї у навчальний заклад. Отже він сам втратив час , коли можливо було, не травмуючи дитячу психіку, налагодити стосунки з дитиною . Він навіть не скористався можливістю, коли відповідачка зверталася до нього за наданням нотаріального дозволу на виїзд дитини , надавати такий дозвіл за умови спочатку надати побачення з дитиною, а надав цей дозвіл без всяких умов, не вимагаючи нічого взамін. Наведене свідчить про те,що позивачеві весь цей час була байдужа доля дитини і він невиявляв бажання з нею спілкуватися та виховувати. Представник органу опіки та піклування в останнє судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, підтримала викладене у висновку. Під час судового розгляду відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини на виконання права дитини бути заслуханою з питань, що її торкаються, реалізуючи приписи статті 171 Сімейного кодексу України (далі СК) судом була з`ясована думка сторін щодо заслуховування думки дитини в судовому засіданні. Обидві сторони заперечували проти цього, зазначаючи, що таке дійсно завдасть психологічної травми дитині. 17 січня 2022 року органом опіки та піклування був наданий висновок виконкому ММР від 12.01.2022 року про визначення способу участі [PERSON] у вихованні дитини. Судове засідання було відкладено за клопотанням представника відповідача для надання можливості ознайомитися з таким висновком та надати свої заперечення. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка є рідною бабусею дитини, суду пояснила, що фактично сторони припинили шлюбні відносини, коли дитині було близько року. З того часу вони з сином декілька разів приїзжали до батьків відповідачки, де вона на той час проживла, намагалия налагодити стосунки, бачитися з дитиною . проте відповідачка через короткий час знову уклалал шлюб, потім переїхала з новим чоловіком до миколаєва і з тих піро заперечувала проти побачень батька з донькою. Вони намагалися з нею говорити, вмовляли її, проте вона кожного разу знаходила причини для відмови. Отже, щоб не сваритися , вони вирішили почекати, при цьому син завжди намагався матеріально допомагати дитині, ніколи не відмовляв у виїзді дитини за кордон, ставивися до відповідачки " по-людськи", але дізнався про позов про позбавлення його батьківських прав. Тоді він і вимушений був захищати сво батьківськи права через суд, якщо мирним шляхом вже не домовитися. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, розглянувши матеріали справи та первіривши викладені обставини наявними доказами, суд приходить до наступного. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Сторонами не оспорюється , що дитина на теперішній час проживає разом з матір`ю за адресою [ADDRESS] та вітчимом [PERSON] . Позивач проживає в с.Новосевастополь Березнегуватського району Миколаївської області, є членом ФГ "Конвалія", за місцем проживання характеризується позитивно.. Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18.12.2013 року шлюб між сторонами, який був укладений 24.09.2011 року, розірвано. Матеріалами справи підтверджується , що позивач проходив військовву службу з квітня 2015 по квітень 2016, за місцем проходження служби характеризувався позитивно. Рішенням № 17 від 17.09.2019 року засідання комісії з питань захисту прав дитини виконкому ММР "Про визначення способу участі батька [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] " - відмовлено у втсановленні графіку участі батька у вихованні дитини. Вирішено рекомендувати службі у справах дітей адміністарції Централбьного району підготувати відповідь заявнику, враховуючи голосування членів комісії, та роз`яснити, що відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини , людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересів дитини. Спір щодо участі у вихованні дитини може бути вирішено судом. Рішенням № 06 від 11.09.2021 засідання комісії з питань захисту прав дитини виконкому ММР : члени комісії дійшли до висновку, що на цей час підготувати висновок до суду не є можливим. Рекомендовано службі у справах дітей адімінстрації Центрального району заявити клопотання в судовому засіданні про необхідність батькам співпраці з психологом МЦСССДМ з метою зменшення психо-емоційного стресу для дитини у зв`язку із ситуацією , що склалася. Згідно Висновку від 12.01.2022 року виконкому ММР "Про визначення способу участі батька [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] " -вважає за доцільне визначити порядок участі [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] , надавши йому можливість спілкування батька з донькою другу та четверту суботи з 10.00 до 17.00 щомісячно без присутності матері, літнє оздоровлення за домовленістю з матір`ю, враховуючи бажання та інтереси дитини. Згідно заключення щодо проведення психодіагностичного обстеження [PERSON] , проведеного на замовлення [PERSON] , практичним психологом вищої категорії Р.А, мороз від березня 2021 року, наразі [PERSON] виховується дорослими, що створюють максимально сприятливі умови для психічного розвитку, враховуючи природний темперамент і характер дитини, особистістні уподобання, здібності та можливості. Дитина має надійну емоційну прихільність до обох батьків - матері та вітчима [PERSON] . На основі психологічного дослідження рекомендовано виключити за можливості ситуації негативного впливу на психіку дитини (тиск, примушення), оскільки такі ситуації призводитимуть до глибоких емоційних переживань та уможливлюють утворення психологічної травми. Згідно відповіді від 28.08.2019 року Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї , дітей та молоді - дитина [PERSON] має надійну прив`язаність до матері, відчуває її підтримку та любов, як свою сім`ю сприймає себе, матір, вітчима [PERSON] , якого називає батьком, проектує почуття доньки та вітчима [PERSON] , вважає матір та вітчима найдорожчими людьми. Відношення [PERSON] до батька [PERSON] є невизначеним, дівична не спілкується та не має спогадів щодо нього. Також згідно інформації від 06.07.2021 року Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї , дітей та молоді - 09.03.2021 року з [PERSON] , проведено психологічну консультацію щодо особливостей сприйняття необхідної інформації щодо її батька, надано рекмендації. Від подальшої роботи з психологом Центру відмовилася. 23.03.2021 року з [PERSON] , проведено психологічну консультацію, спрямовану на налагодження стосунків з [PERSON] , надано рекомендації стосовно конструктивних дій у вирішенні конфліктної ситуації, що склалался. Від подальшої роботи з психологом Центру відмовився, готовий звернутися самостійно у разі виникнення потреби. Також позивачем не заперечувався той факт, що він не спілкувався та не бачився з донькою приблизно з 2014 року і по теперішній час. Статтями 12,81 ЦПК Українивизначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. При вирішенні таких спорів судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний приймати участь в її вихованні та має право та особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо той із батьків, із ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, в спілкуванні з дитиною та в її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частини перша, друга статті 159 СК України). Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні й мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною, та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Згідно частини четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] зазначав, що незважаючи на його численні звернення до органу опіки та піклування за врегулюванням способу участі у вихованні та спілкуванні з донькою, відповідачка відмовляється надавати йому можливість у побаченнях з дитиною. З наданих суду пояснень представника відповідача та доданих матеріалів вбачається, що відповідачка вирішила не повідомляти дитині про рідного батька, та дійсно заперечує проти спілкування батька з [PERSON] , мотивуючи це тим, що дитина його не пам`ятає, а рідним батьком вважає вітчима. Вирішуючи питання участі батька у вихованні доньки, суд враховує, що позивач щонайменше з 2019 року фактично позбавлений можливості спілкуватися з донькою, до того ж мати взагалі не розповіла доньці про існування рідного батька, що призводить до того, що формування відношення дитини до батька відбувається лише за впливом матері, що дійсно унеможливоює вираження у дитині хоч якого небудь ставлення до рідного батька. При цьому суд критично ставиться до заперечень відповідача, що спілкування з батьком нанесе дитині важку психологічну травму, оскільки вона вважає рідним батьком вітчима [PERSON] - адже у розумної та розвиненої дитини 10-річного віку ( якою згідно наданих характеристик є [PERSON] ) має виникати питання щодо іншого по-батькові та іншого прізвища, ніж у вітчима, і саме від поведінки матері буде залежати, яким чином донька сприйме вказану інформацію і чи нанесе це їй психологічну травму. Наразі сама відповідачка відмовилася від співпраці з психологом щодо врегулювання даної ситуації. Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Сам по собі факт виховування дитини з раннього віку іншим чоловіком і небажання матері розповідати дитині про біологічного батька - не може слугувати підставою для позбавлення рідного батька можливості приймати участь у спілкуванні та вихованні з рідною донькою за відсутності інших обставин, які б свідчили про негативний вплив батька на розвиток дитини - який наразі судом не встановлено . У зв`язку із зазначеним, суд вважає, що способи участі батька у вихованні доньки та спілкування з нею, які визначені в позові не в повній мірі відповідають як інтересам дитини, так і інтересам батьків. Налагодження стосунків між батьком та донькою відповідає інтересам дитини, яка протягом останніх років позбавлена можливості спілкування з батьком. Таке спілкування за необхідності можливе за присутності психолога, участь якого забезпечується в залежності від обставин, які складуться при виконанні рішення суду. Участь психолога при спілкуванні з дитиною може забезпечити як позивач, так і відповідач. При цьому, забезпечення можливості спілкування між батьком і донькою шляхом телефонного зв`язку може стати першим важливим кроком для налагодження відносин між ними. Посилання відповідачки на відсутність доказів, які б підтверджували існування перешкод з її боку щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, також не можуть бути прийняті сдом до уваги, оскільки наявність спору з цього приводу свідчить про зворотнє. [PERSON] активно і стабільно проявляє щонайменше протягом останніх двох років бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні з донькою, тому будь-яких обставин, які б унеможливлювали право батька на спілкування судом не встановлено. Пояснення представника відповідача, що якщо б батько щиро бажав спілкуватися з донькою, то не надавав би дозволи на її виїхзд за кордон без попереднього спілкування з дитиною, тим самим вимагаючи у матері такого спілкування- є неспроможними та непереконливими . Право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам. При цьому суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування щодо періодичності встановлення графіку побачень з дитиною, як такий, що є виваженим і достатнім для відновлення спілкування батька з дитиною. Отже, з метою поступової адаптації дитини до відновлених стосунків з батьком суд вважає за необхідне визначити поступовий графік побачень позивача з донькою, а саме перші два місяці два рази на місяць по 7 годин в присутності матері, і лише після налагодження стосунків та відновлення довіри дитини до батька - без присутності матері. Суд вважає, що визначення саме такого способу участі у спілкуванні та вихованні дитини є таким, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, її віковим потребам, та за сумлінного відношення батька до виконання свого обов`язку, буде достатнім для забезпечення його участі у процесі виховання доньки. Суд також вважає обґрунтованою та такою, що відповідає інтересам дитини, вимогу про забезпечення спільного відпочинку батька із донькою протягом 14 днів під час літніх канікул, але за умови бажання самої [PERSON] та за умови відновлення його довіри до батька. Таке не суперечитиме його інтересам та інтересам дитини, не перешкоджатиме нормальному розвитку дитини і буде відповідати обсягу обов`язків та прав батька щодо дитини. Окрім цього, з урахування вікових змін дитини, її розвитку та потреб, сторони не позбавлені у майбутньому права звернутися до суду із позовом про зміну встановленого судом способу участі у вихованні дитини. При цьому відсутність конкретизації місць таких зустрічей надає батькам, між якими відсутня належна комунікація, можливість погодити нейтральну, комфортну для всіх, територію для зустрічей, в тому числі у громадських місцях культурно-розважального характеру, зокрема, парк, кінотеатр, торгово-розважальний центр та інші громадські місця, що призначені для повноцінного відпочинку дитини та відповідають віку, стану здоров`я дитини чи її інтересам. При цьому суд вважає за необхідне обумовити, що спільні зустрічі батька з донькою у дні та години можливо змінювати за погодженням із [PERSON] та з урахуванням бажання дитини, що максимально враховує інтереси дитини та неприязні стосунки сторін у справі. Доводи відповідачки про те, що спілкування з батьком завдасть психологічної травми дитині, відхиляються, оскільки , по-перше, це є лише припущення, по-друге матері роз`яснювалося під час консультації з психологім вікові особливості сприйняття інформації дитиною, до того ж матеріали справи не свідчать, що рідний батько , спілкуючись з донькою двічі на місяць буде порушувати право доньки на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позовної заяви , оскільки батьки не дійшли згоди щодо способів участі батька у вихованні дитини та в спілкуванні з нею, яка проживає разом із матір`ю, а остання заперечує право батька на спілкування з доннькою та її вихованні, та необхідність часткового задволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог - у розмірі 847 грн. судового збору . При цьому суд звертає увагу на те, що у справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення (аналогічної позиції дотримується Консультативна рада європейських суддів щодо якості судових рішень у своєму Висновку № 11 [2008]). Таким чином, суди не повинні ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі, але не зобов`язані надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони.

Outcome: partial