Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

[PERSON] , яка діє у власних інтересах, та яка на момент звернення до суду (18.07.2014) діяла також в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про: - визнання недійсним та скасування наказу Мукачівського міського комунального підприємства «Закарпатекотранс» від 20 квітня 2010 року № 2 про передачу у власність відповідача (4) квартири [ADDRESS] (надалі - Квартира); - визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на Квартиру; - скасування державної реєстрації права власності на Квартиру; - визнання недійсним договору міни від 19 жовтня 2012 року, укладеного між відповідачем (4) та відповідачем (2), посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу за реєстровим номером 1598 (надалі - Договір міни) та скасувати його державну реєстрацію; - визнання недійсним договору дарування від 11 липня 2013 року, укладеного між відповідачем (1) та відповідачем (2) (надалі - Договір дарування); Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що о у 1997 році між нею та відповідачем (4) був укладений шлюб, у якому у них народилися діти: [PERSON] та [PERSON] , які з народження проживали в спірній Квартирі. Разом з тим, на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 96 від 27.04.2000 року Квартира була «роз приватизована», а відповідачу (4) було надано дозвіл укласти договір найму на квартиру. В подальшому, на підстві наказу Мукачівського міського комунального підприємства «Закарпатекотранс» від 20.04.2010 року № 2 (надалі - Наказ) спірна Квартира в порядку приватизації була передана у власність відповідачу (4). Вказаний Наказ позивач просить визнати недійсним та скасувати, оскільки приватизація Квартири відбулася без її згоди як члена сім`ї наймача, та з порушенням прав дітей на приватизацію. Також просить визнати недійсним Договір міни, оскільки такий укладений з порушенням вимог закону та без згоди органу опіки та піклування. У зв`язку з цим, і Договір дарування також має бути визнаний недійсним. Крім того, 9 липня 2015 року позивачем в межах справи № 303/4154/15-ц заявлено вимогу: - витребування у відповідача (1) Квартири, шляхом виселення її з цієї квартири; - вселення в Квартиру позивача з дітьми; - визнання за позивачем та дітьми права користування Квартирою. Необхідність задоволення вказаних позовних вимог обґрунтовується доводами про те, що станом на липень 2015 року Квартира перебувала у власності відповідача (1) на підставі Договору дарування, але оскільки позивач та її діти були незаконно позбавлені права користування цією квартирою, вона має бути витребувана у власника шляхом її виселення з квартири, вселення в неї позивача та її дітей і визнання за ними права користування квартирою. На підставі ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області суду від 13 жовтня 2015 року справу №303/4668/14-ц та справу №303/4154/15-ц об`єднано в одне провадження, об`єднаній справі присвоєно №303/4668/14-ц. Представником відповідача (2) подано письмові заперечення на позов, згідно з яким просить застосувати строки позовної давності до вимоги про визнання недійсним та скасування Наказу. Також зазначає, що Квартира є його особистою приватною власністю. Крім того, на момент вчинення спірних Договорів міни та Договору дарування в Квартирі не проживали діти, тому порушення їх прав не мало місце. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, натомість від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі та без участі позивача, а також подано письмові пояснення, які за своєю суттю аналогічні змісту та доводам позовної заяви. За доводами позивача в матеріалах справи наявні достатні докази (довідки закладів освіти, виконкому Брестівської сільської ради) на підтвердження факту проживання позивача та дітей у спірній квартирі на момент приватизації, а подані відповідачем (4) довідки викликають сумнів у їх достовірності. [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують, просять задоволити. Від уповноваженого представника третьої особи (1) до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі. Відповідачі, треті особи (2) (3) в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначила у ньому ряд позовних вимог пов`язаних з Квартирою та навила підстави на обґрунтування позовних вимог, які наведені судом в описовій частині рішення. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо встановлення фактичної наявності підстав та умов для визнання оспорюваних за предметом позову Наказу, правочинів недійсним та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову. 2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. 21.06.1997 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб (свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 11.11.2006 року). Також [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 96 від 27.04.2000 року «При приватизацію квартир» квартира [ADDRESS] , яка належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (батьки, брат та сестра відповідача (4)) та відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.07.1997 року, була розприватизована. Згідно із цим рішення відповідачу [PERSON] також було дозволено одноосібно укласти договір найму на спірну квартиру. Відповідно до рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 59 від 30.03.2010 року «Про укладення договорів житлового найму» вирішено укласти з відповідачем [PERSON] договір житлового найму квартири [ADDRESS] у складі сім`ї один чоловік на підставі ст. 106 ЖК України, яка визначає право на зміну договору найму жилого приміщення внаслідок визнання наймачем іншого члена сім`ї. На підставі зазначеного рішення, 13.04.2010 між ЖРЕП № 5 та [PERSON] був укладений договір найму Квартири. В подальшому, на підставі звернення [PERSON] , Мукачівським міським комунальним підприємством «Закарпатекотранс» був виданий наказ від 20.04.2010 № 2 «Про приватизацію квартир», відповідно до якого [PERSON] дозволено приватизувати Квартиру. 20.04.2010 відповідачу (4) на підставі Наказу видане свідоцтво про право власності на спірну Квартиру та здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру, що підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25915233 від 20.04.2010. В процесі приватизації Квартири ЖРЕП № 5 видана довідка про склад сім`ї наймача ізольованої квартири від 13.04.2010 №1560, згідно з якої в квартирі [ADDRESS] проживає та має право на приватизацію наймач квартири - [PERSON] . Аналогічна за змістом довідка видана ЖРЕП № 5 № 1615 від 17.04.2010. 19 жовтня 2012 року між відповідачем (4) та відповідачем (2) укладений договір міни Квартири, яку за договором від 11 липня 2013 року відповідач (2) подарував відповідачу (1). 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач просить: - визнати недійсним та скасувати Наказ про передачу у власність відповідача (4) Квартири; - визнати недійсним і скасувати свідоцтво про право власності на Квартиру; - скасувати державну реєстрацію права власності на Квартиру; - визнати недійсним Договір міни та Договір дарування Квартири; - витребувати Квартиру шляхом виселення відповідачів та вселення позивача з дітьми; - визнати за позивачем права користування Квартирою. Фактичний аналіз змісту позовних вимог свідчить про те, що від установлення наявності чи відсутності підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним та скасування Наказу про передачу у власність відповідача (4) Квартири залежить вирішення інших позовних вимог. Відповідно до положень статті 1, частини першої статті 5, статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, частини першої статті 17 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом із іншими членами сім`ї. Враховуючи викладене, для правильного вирішення питання про наявність в особи права на користування та приватизацію житла на рівні з іншими членами сім`ї має значення факт її постійного проживання, а не реєстрації місця проживання в житловому приміщенні, на момент його приватизації. На необхідність з`ясування зазначеної обставини звертав увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 01 липня 2015 року (Т. 2, а. с. 186) та Верховний Суд в постанові від 18 листопада 2020 року (Т. 5, а.с. 148-153). Таким чином, в межах розгляду даної справи, суд має встановити факт проживання позивача та дітей у Квартирі на момент приватизації. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що приватизація здійснена з порушенням вимог законодавства, оскільки вона та неповнолітні (на момент приватизації) діти проживали у спірній Квартирі без реєстрації, тому мають право на приватизацію разом із іншими членами сім`ї. Приймаючи до уваги вищевказані законодавчі приписи, суд виходить з того, що відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. Відповідно до статей 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу для задоволення позову. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. На підтвердження факту проживання позивача та неповнолітніх дітей на момент приватизації, позивачем надано до суду довідки із місць їх навчання (датовані різними датами, Т. 1, а.с. 19, 20; Т.6, а.с. 92, 93). Разом з тим, фактичний аналіз встановлених судом обставин, наявних в матеріалах справи доказів (оцінка яким надавалася Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховним Судом), неподання позивачем нових доказів, які б свідчили про факт проживання позивача та неповнолітніх дітей на момент приватизації в спірній Квартирі, свідчать про, що належними та достатніми доказами факт проживання позивача з неповнолітніми дітьми на момент приватизації в спірній Квартирі не доведений. При цьому, освітні заклади, в яких навчалися діти на момент приватизації, не є повноважними органами, які можуть засвідчити факт проживання/непроживання дітей в певному житлі. Також не є належним доказом проживання позивача та дітей на момент приватизації в спірній Квартирі і довідка виконкому Брестівської сільської ради від 28.11.2013 року №710 (Т.6, а.с. 95), оскільки виконком Брестівської сільської ради як орган місцевого самоврядування може засвідчити лише факт проживання/непроживання особи на території Брестівської сільської ради, а не на території міста Мукачево. Надані позивачем письмові заяви щодо факту проживання позивача та дітей у спірній Квартирі на момент приватизації, суд до уваги не приймає, оскільки особи, які надавали такі свідчення не були безпосередньо допитані судом у процесі судового розгляду справи, а також не попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів, і судом не встановлювалися їх особи, що ставить під сумнів достовірність інформації, викладеної в таких заявах. Натомість дані довідок, виданих установами, до відання яких належало управління будинком, в якому розміщена спірна Квартира (довідка ЖРЕП №5 від 13.04.2010 №1560, Т.6, а.с. 85, довідка ТОВ «УК Навібуд» від 25.11.2021 №0187) свідчать про те, що у спірній Квартирі був зареєстрований та проживав тільки [PERSON] . При цьому, доводи позивача та її представника про недостовірність вказаних довідок, виданих відповідачу (4) носять характер припущень та залишились доказово не підтвердженими. Таким чином, позивачем належними та достатніми доказами не доведено, а судом не встановлено факту постійного проживання позивача та неповнолітніх дітей на момент приватизації у спірній Квартирі, тому відсутні підстави для визнання незаконним та скасування Наказу. Враховуючи викладене, а також те, що інші позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання незаконним та скасування Наказу, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Не підлягає задовленню також і клопотання представника відповідача (2) про необхідність застосування строків позовної давності до вимог позивача, оскільки за результатами судового розгляду справи суд відмовляє у задоволенні позову саме за недоведеністю позовних вимог. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору слід покласти на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed