Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася до суду із указаним позовом, у якому просила: визнати протиправним та нечинним державний акт на землю серії ЛВ №9089984 від 21.03.2005 року, виданий Буським районним відділом земельних ресурсів на ім`я [PERSON] ; зобов`язати останнього оформити відповідну документацію та провести розмежування земельних ділянок на місцевості між будинковолодіннями по [ADDRESS] та [ADDRESS] з присвоєнням відповідних кадастрових номерів; зобов`язати відповідачку [PERSON] усунути перешкоди в користуванні майном позивачки (будинком та прибудинковою територією) та демонтувати самовільно встановлену загорожу на спільному заїзді до будинку і не чинити перешкод позивачці у користуванні її майном у подальшому. Уточнивши свої позовні вимоги, [PERSON] просить: зобов`язати\~ [PERSON] усунути\~перешкоди [PERSON] \~у здійсненні\~права користування\~власним житловим\~будинком та\~гаражем по\~ [ADDRESS] шляхом\~демонтажу огорожі\~з металевої\~сітки,\~що проходить\~уздовж металевих\~воріт довжиною\~5,88\~м.,\~встановлених на\~спільному заїзді\~та вздовж\~житлового будинку\~та гаражу\~ [PERSON] довжиною\~5,68\~м.\~Встановити для\~позивачки постійний\~безоплатний земельний\~сервітут у\~виді права\~проїзду гужовим та автомобільним транспортом до житлового будинку і гаражу по [ADDRESS] , що належить їй на праві приватної власності, із заїзду загального користування через частину земельної ділянки площею 0,0723 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , якою володіє на праві приватної власності [PERSON] , з розмірами по периметру (Додаток 1, 2, 3 до Висновку) згідно першого варіанту Висновку судової земельно-технічної експертизи №1259 від 18.05.2021, складеного судовим експертом Перекрьостовим В.М. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] покликається на те, що вона проживає та є власником житлового будинку по [ADDRESS] та\~користувачем земельної\~ділянки площею\~0,06\~га для\~обслуговування цього\~будинку за\~цією ж\~адресою,\~які набула\~в порядку\~спадкування.\~Відповідачка [PERSON] \~є її\~племінницею та\~проживає у\~сусідньому житловому\~будинку по\~ [ADDRESS] та\~є власницею\~прилеглої земельної\~ділянки площею\~0,0723\~га,\~який вона\~набула на\~підставі договору\~дарування від\~30.10.2003\~року,\~укладеного на\~її користь\~покійним чоловіком\~позивачки [PERSON] ,\~після смерті\~якого відповідачка\~разом зі\~своїм чоловіком\~ [PERSON] \~почали поводитись\~із позивачкою\~зневажливо,\~ображали та\~перешкоджали у\~користуванні будинком\~і городом\~позивачки,\~а в\~2014\~році навіть\~побили позивачку.\~У 2016\~році відповідачка\~самовільно,\~без будь-якого\~дозволу та\~погодження позивачки,\~перегородила металевою\~сіткою спільний\~заїзд до\~будинків [ADDRESS] \~і [ADDRESS] ,\~чим створила\~позивачці перешкоди\~в її\~доступі до\~будинку та\~власного подвір`я,\~що унеможливлює\~позивачці користуватись\~будинком,\~гаражем і\~земельною ділянко,\~неможливо завезти\~на власне\~подвір`я зібраний\~урожай.\~До вказаних\~житлових будинків\~існує один\~спільний заїзд,\~а житловий\~будинок позивачки\~знаходиться на\~приватизованій земельній\~ділянці відповідачки,\~оскільки вони\~раніше обоє\~належали її\~померлому чоловіку\~як єдине\~подвір`я (до\~моменту дарування\~її чоловіком\~одного будинку\~та земельної\~ділянки відповідачці),\~влаштування окремого\~входу чи\~заїзду до\~будинку позивачки\~не є\~можливим,\~що встановлено\~виходом на\~місце комісії\~Буської міської\~ради згідно\~акту та\~схеми від\~20.06.2016\~року. Як убачається із Плану розташування суміжних земельних ділянок і Плану розташування суміжних земельних ділянок через супутникове зображення по [ADDRESS] , виготовлених ліцензованим інженером-землевпорядником ФОП [PERSON] та фототаблиці, що самовільно встановлена відповідачкою на спільному заїзді огорожа з металевої сітки проходить уздовж металевих воріт довжиною 5,88 м. та вздовж житлового будинку і гаражу позивачки довжиною 5,68 м. Відтак позивачка вважає, що нормальне функціонування її домогосподарства та задоволення її інтересів щодо проїзду гужовим та автомобільним транспортом при використанні житлового будинку та гаражу позивачки є неможливим без зобов`язання відповідачки провести демонтаж вказаної огорожі та шляхом встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту у виді проїзду гужовим та автомобільним транспортом через земельну ділянку відповідачки на земельну ділянку позивачки, технічна можливість якого підтверджена Висновком судової\~земельно-технічної\~експертизи №1259\~від 18.05.2021,\~складеного судовим\~експертом Перекрьостовим\~В.М. Відтак, позивачка вважає протиправними перешкоди відповідачки у встановленні нею огорожі на земельній ділянці, що перешкоджають доступу позивачці до її власного житлового будинку та гаражу, якими вона володіє на праві приватної власності та є законним користувачем прилеглої земельної ділянки, які позивачка просить зобов`язати відповідачку усунути вищевказаним шляхом і встановити постійний безоплатний земельний сервітут. Згідно протоколу автоматизованого розподілу, матеріали вказаної цивільної справи передані на розгляд судді Мельника С.Р., який ухвалою від 30.05.2019 року відкрив провадження у даній цивільній справі. Протоколом повторного\~автоматизованого розподілу\~вказаної судової\~справи від\~17.10.2019 року, після заміни складу суду в зв`язку зі звільненням у відставку судді Буського районного суду Львівської області [PERSON] , вказану позовну заяву передано для розгляду судді Косу І.Б. Ухвалою суду від 24.09.2020 року в даній справі було призначено судову земельно-технічну експертизу (на предмет технічної можливості для влаштування окремого заїзду та встановлення земельного сервітуту), проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, а провадження у справі на час експертизи зупинено. Ухвалою суду від 15.12.2020 року відновлено провадження у справі у зв`язку із поверненням зазначеної справи до суду без проведеної експертизи. Відповідно до ухвали суду від 04.02.2021 року повторно призначено судову земельно-технічну експертизу (на предмет технічної можливості для влаштування окремого заїзду та встановлення земельного сервітуту), проведення якої доручено судовому експерту фізичній особі підприємцю [PERSON] , а провадження у справі на час експертизи зупинено. Ухвалою суду від 25.05.2021 року повторно відновлено провадження у справі за наслідками проведення зазначеної судової експертизи. Відповідно до ухвали від 20.07.2021 року закрито підготовче провадження із призначенням справи до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Лукащук Я.М. в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити, виходячи із вищенаведених мотивів, оскільки відповідачка чинить перешкоди позивачці в доступі до житлового будинку, гаражу та на прилеглу земельну ділянку, самовільно встановила огорожу на спільному заїзді, що перешкоджає позивачці заїждати на подвір`я будь-яким транспортом. До того як померлий чоловік позивачки подарував відповідачці частину земельної ділянки та один житловий будинок, подвір`я було єдиним для їхніх двох житлових будинків і до 2016 року таких перешкод не існувало, а тому просили зобов`язати відповідачку зазначені перешкоди усунути шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі на спільному заїзді та встановити постійний безоплатний земельний сервітут через земельну ділянку відповідачки згідно першого варіанту висновку судового експерта. Представник позивачки адвокат Горох В.В. у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав повністю із вищенаведених мотивів та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Крім того звернув увагу суду на те, що між сторонами у справі існує довготривалий конфлікт з приводу ненадання відповідачкою доступу до власного подвір`я позивачки, його довірителька не має юридичних знань, а тому не зверталась до відповідачки із письмовою пропозицією про встановлення спірного земельного сервітуту на запропонованих умовах. Проте положеннями Конституції України передбачено принцип верховенства права і закріплено право безпосереднього звернення до суду за захистом порушеного права, а в силу вимог ч. 1 ст. 100 Земельного Кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду, а тому вважає наявними усі підстави для повного задоволення заявлених позовних вимог. Відповідачка [PERSON] \~та її представник - адвокат Межвінський С.Д. проти задоволення позовних вимог заперечили повністю, покликаючись на те, що відповідачка є власником житлового будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки для обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0723 га, у той же час, коли позивачка є лише землекористувачем прилеглої земельної ділянки, право власності на яку вона досі не набула. Вважає, що встановлення безоплатного сервітуту без будь-якого відшкодування є неможливим, не має доказів щодо встановлення сервітуту, а також те, що встановленням спірного сервітуту будуть порушені права відповідачки. Що стосується висновку судового експерта, то представник відповідачки вважає його неналежним і недопустимим доказом у цій справі. Так експертом допущено ряд процесуальних порушень при проведенні зазначеної експертизи, оскільки вона проведена без участі його довірительки. Вказаний висновок експерта є маніпулятивним, проведений з урахуванням нечинних положень ДБН, експерт вибірково бере до уваги лише їх окремі положення, ним не було проведено належних розрахунків, заїзд пожежних і великогабаритних автомобілів є неможливим. Також адвокат Межвінський С.Д. покликався на численну судову практику Верховного Суду, в силу якої, якщо особа до звернення до суду не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту, то відсутні підстави для встановлення сервітуту за рішенням суду, що й було в даному випадку, оскільки жодних пропозицій про встановлення сервітуту відповідачка не отримувала. Що стосується вимоги про усунення перешкод у здійсненні позивачкою права власності представник відповідачки також заперечив, оскільки його довірителька, будучи власником присадибної земельної ділянки, правомірно її загородила, а тому вимога про усунення перешкод є безпідставною. Крім того, у письмових запереченнях проти уточнених позовних вимог адвокат Межвінський С.Д. покликається на вищевказані мотиви, зокрема те, що його довірителька не отримувала від позивачки жодної пропозиції про укладення договору сервітуту чи проекту такого договору, як і будь-яких документів щодо зацікавленості позивачки у встановленні земельного сервітуту, істотних умов такого договору, а недотримання цієї процедури вже тягне за собою відмову в задоволенні такого позову з огляду на численну судову практику Верховного Суду. Крім того, встановлення сервітуту здійснюється найменш обтяжливим способом без істотного порушення прав та інтересів власника земельної ділянки, права якого таким чином будуть обмежені. Позивачкою не надано доказів того, що нормальне використання її земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, а тому представник відповідачки вважає неможливою для задоволення таку вимогу. Що стосується вимоги позивачки про усунення їй перешкод в користуванні житловим будинком і гаражем шляхом демонтажу металевої сітки адвокат Межвінський С.Д. також вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки його довірителька не вчиняє протиправних дій і правомірно загородила власну земельну ділянку. Крім того представник відповідачки вважає необгрунтованим, незаконним і таким, що суперечить матеріалам справи висновок судової земельно-технічної експертизи №1259 від 18.05.2021, а тому заперечує проти встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту. Третя особа (Буська міська рада Золочівського району Львівської області) явку свого повноважного представника до суду не забезпечила, хоча була належним чином повідомлена про час і місце судового засідання, направивши письмову заяву від 05.07.2021 за №1051, у якій просить розгляд справи проводити у відсутності представника міської ради, а письмових пояснень на позовну заяву не направляла. Третя особа (Головне управління Держгеокадастру в Львівській області) явку свого повноважного представника до суду не забезпечила, хоча належним чином була повідомленою судом про час і місце розгляду справи, письмових пояснень на позовну заяву не направляла. Заслухавши доводи сторін та їх представників, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи із таких мотивів. Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави. Відповідно частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини\~першої та\~другої статті\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою\~ сьомою\~статті 81\~цього Кодексу\~передбачено,\~що докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав №35352127 від 31.08.2012 (а.с. 12). Відповідачка [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0723 га, що їх вона набула в порядку дарування від [PERSON] на підставі укладеного із ним та нотаріально посвідченого договору дарування від 30.10.2003 року (а.с. 8-9). Із матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками справи фактичні обставини, що вищевказані житлові будинки сторін по справі є сусідніми, а їх земельні ділянки суміжними. При цьому, земельна ділянка для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд [PERSON] на даний час неприватизована та перебуває у її фактичному землекористуванні. Між сторонами по справі наявний тривалий конфлікт щодо неможливості позивачки користуватись власним подвір`ям шляхом заїзду туди автомобільного та гужового транспорту через встановлення відповідачкою у 2016 році металевої огорожі її власної земельної ділянки. Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого: відновлення становища, яке існувало до порушення; припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі (ч. 1, п.п. 3, 4, 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до частини шостої статті 55 Закону України «Про землеустрій» власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Згідно статті 152 Земельного Кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки який існував до порушення прав, і запобіганню вчинення дій, що порушують права. Статтею 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, але особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу вимог пункту «г» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Частинами першою та другою статті 103 Земельного Кодексу України визначено, що власники та\~землекористувачі земельних\~ділянок повинні\~обирати такі\~способи використання\~земельних ділянок\~відповідно до\~їх цільового\~призначення,\~при яких\~власникам,\~землекористувачам сусідніх\~земельних ділянок\~завдається найменше\~незручностей (затінення,\~задимлення,\~неприємні запахи,\~шумове забруднення\~тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Як безспірно встановлено в ході судового розгляду цієї справи, що сторони по справі є сусідами та суміжними власниками і землекористувачами прилеглих земельних ділянок: відповідачка [PERSON] (власник земельної ділянки ділянки площею 0,0723 га), а позивачка [PERSON] (землекористувачем земельної ділянки площею 0,0600 га). Відповідно до акту від 20.06.2016 року, обстеження земельної ділянки [PERSON] в [ADDRESS] , складеного комісією в складі: заступника Буського міського голови Зеленюха В.М., спеціаліста-землевпорядника Буської міської ради Гуменного В.Є. та юриста-консультанта Буської міської ради Михайлюка Н.Б., обстеживши вказану земельну ділянку, встановлено, що існуючий заїзд до ділянки [PERSON] приватизований та знаходиться у власності [PERSON] ( [ADDRESS] ), а окремий заїзд неможливо облаштувати до земельної ділянки [PERSON] , оскільки пожежний заїзд повинен становити 3,5 м., а фактично з одного боку (відстань від межі [PERSON] до будинку) становить 2,6 м., а з іншого боку відстань від будинку до криниці 3,2 м., а від криниці до межі [PERSON] 0,8 м. Тому комісією запропоновано [PERSON] звернутись в суд для вирішення питання щодо користування спірною земельною ділянкою (а.с. 6). Аналогічні фактичні обставини вбачаються із листа Буської міської ради №282 від 26.06.2016 року (а.с. 10). Додатково на підтвердження цього землевпорядником Буської міської ради [PERSON] долучено Схему земельних ділянок у м. Буськ по вул. Шевченка будинків 4а і 6 (а.с. 7). Як вбачається\~зі складеного інженером-землевпорядником ФОП [PERSON] . Плану розташування суміжних земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] в [ADDRESS] із фототаблицями до нього (а.с. 57-64), що спільний заїзд до житлового будинку [PERSON] містить огорожу з металевої сітки, що проходить уздовж металевих воріт довжиною 5,88 м., встановлених на спільному заїзді та вздовж житлового будинку та гаражу [PERSON] довжиною 5,68 м. Крім того, як слідує із Висновку судової земельно-технічної експертизи №1259 від 18.05.2021, складеного судовим експертом Перекрьостовим В.М., що загальний проїзд до земельних ділянок №6 ( [PERSON] ) і №4а ( [PERSON] ) обмежений воротами з шириною проїзду 5,88 м., що належать до земельної ділянки № [NUMBER] , тобто відповідачці [PERSON] (п. 6 Висновку, а.с. 152). При цьому, як встановлено судовим експертом, що з боку городу відсутня технічна можливість під`їзду до житлового будинку [ADDRESS] та будівель, розташованих на земельній ділянці ( [PERSON] ), зважаючи на відсутність дорожніх розв`язок (п. 5 Висновку, а.с. 152). Даний висновок у цій частині спростовує доводи сторони відповідача про доцільність облаштування позивачкою окремого заїзду зі сторони городу. Допитана в якості свідка [PERSON] повідомила про те, що відповідачка [PERSON] є її племінницею, яка раніше поселилась до них, коли позивачка зі своїм чоловіком подарували їй житло і город, після чого [PERSON] приватизувала подаровану нами земельну ділянку на подвір`ї до літньої кухні. Оскільки чоловік позивачки хворів і через відсутність коштів вона ще не приватизувала земельну ділянку поряд із будинком, якої вона є землекористувачем. Натомість заїзд на подвір`я у них був і залишається один, який позивачка зі своїм чоловіком облаштували, зробивши 20 метрів дороги, а тепер вона не має заїзду. Однак [PERSON] не узгодила із позивачкою умови заїзду при приватизації земельної ділянки, загородивши його та не дає позивачці відкрити браму, щоби заїхати їй до будинку і гаражу, внаслідок чого вона не може навіть завезти на своє подвір`я зібраний із городу врожай. Оскільки загороджений відповідачкою заїзд на подвір`я позивачки є один, а інший зі сторони городу неможливий, а тому [PERSON] слід розгородити існуючий заїзд до господарства свідка, що існував до приватизації землі відповідачкою. Відтак, наведені фактичні обставини справи безспірно вказують на неможливість належним чином скористатись позивачці своїм нерухомим майном (житловим будинком і гаражем) з метою заїзду на подвір`я позивачки автомобільного чи гужового транспорту. Вказаний спільний заїзд до вказаних господарств позивачки та відповідачки існував раніше, чого відповідачкою не спростовано. Також ніким із учасників справи не оспорюються обставини з приводу того, що обидва будинки сторін по справі та земельна ділянка із єдиним заїздом до них раніше належали чоловіку позивачки ( [PERSON] ), до того як він подарував один із будинків та земельну ділянку [PERSON] , яка після її приватизації загородила заїзд, обмеживши позивачку в такому. Загальними засадами цивільного законодавства в силу приписів пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України є: справедливість, добросовісність та розумність. Тобто з наведеного випливає, що набувши безоплатно земельну ділянку від сім`ї позивачки (в особі її чоловіка), відповідачка загородила існуючий заїзд, який проходить до земельної ділянки, землекористувачем якої є [PERSON] , чого відповідачка не заперечує, покликаючись виключно на своє право приватної власності на земельну ділянку, на якій встановлена спірна огорожа. Однак, суд вважає, що такі дії відповідачки є порушенням вищевказаних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК), вимог п. «г» ч. 1 ст. 91, ст. 103 Земельного Кодексу України (власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; власники та\~землекористувачі земельних\~ділянок повинні\~обирати такі\~способи використання\~земельних ділянок\~відповідно до\~їх цільового\~призначення,\~при яких\~власникам,\~землекористувачам сусідніх\~земельних ділянок\~завдається найменше\~незручностей;\~власники та\~землекористувачі земельних\~ділянок зобов`язані\~не використовувати\~земельні ділянки\~способами,\~які не\~дозволяють власникам,\~землекористувачам сусідніх\~земельних ділянок\~використовувати їх\~за цільовим\~призначенням). Більше того, частиною третьою статті 13 Конституції України передбачено, що власність зобов`язує та не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. А в силу конституційних приписів статті 41 Основного Закону використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Отже,\~суд вважає,\~що позовні\~вимоги в\~цій частині\~слід задовольнити,\~зобов`язавши [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у здійсненні права користування власним житловим будинком та гаражем по [ADDRESS] шляхом демонтажу огорожі з металевої сітки, що проходить уздовж металевих воріт довжиною 5,88 м., встановлених на спільному заїзді та вздовж житлового будинку та гаражу [PERSON] довжиною 5,68 м. Натомість, суд вважає, що інша заявлена вимога про встановлення земельного сервітуту до задоволення не підлягає, виходячи із таких мотивів. Так позивачка просить встановити їй\~постійний безоплатний\~земельний сервітут\~у виді\~права проїзду\~гужовим та автомобільним транспортом до житлового будинку і гаражу по [ADDRESS] , що належить їй на праві приватної власності, із заїзду загального користування через частину земельної ділянки площею 0,0723 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , якою володіє на праві приватної власності [PERSON] , з розмірами по периметру (Додаток 1, 2, 3 до Висновку) згідно першого варіанту Висновку судової земельно-технічної експертизи №1259 від 18.05.2021, складеного судовим експертом Перекрьостовим В.М. Вищевказаним висновком судової експертизи запропоновано два можливих варіанти для встановлення земельного сервітуту у виді\~права проїзду\~гужовим та автомобільним транспортом до житлового будинку і гаражу по [ADDRESS] , що належить їй на праві приватної власності, із заїзду загального користування через частину земельної ділянки площею 0,0723 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , якою володіє на праві приватної власності [PERSON] , а саме: 1) пропонується одна земельна ділянка з розмірами по периметру (Додаток 1, 2, 3 до Висновку): ділянка 5,69 мп; 5,83 мп; 4,03 мп; 5,88 мп; - загальною площею S=0,0028 га=28,0 кв.м., з периметром Р=21,43 м. Крім цього, для технічної можливості проїзду до гаражу по [ADDRESS] необхідно змінити північно-західний кут земельної ділянки №4 «а» з розмірами по периметру (Додаток 2,3 до Висновку): ділянка 0,96 мп; 1,02 мп; 0,78 мп; 0,75 мп; - загальною площею S=0,00003 га=0,3 кв.м., з периметром Р=3,50 м.; 2) пропонується одна земельна ділянка з розмірами по периметру (Додаток 4, 5, 6 до Висновку): ділянка 5,69 мп; 3,62 мп; 3,62 мп; 5,88 мп; - загальною площею S=0,0018 га=18 кв.м., з периметром Р=18,81 м. Крім цього, для технічної можливості проїзду до гаражу по [ADDRESS] необхідно змінити північно-західний кут земельної ділянки №4 «а» з розмірами по периметру (Додаток 2,3 до Висновку): ділянка 0,96 мп; 1,02 мп; 0,78 мп; 0,75 мп; - загальною площею S=0,00003 га=0,3 кв.м., з периметром Р=3,50 м. Разом із тим, відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Частиною першою статті 402 ЦК України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ч. 3 ст. 402 ЦК). Позивачкою та її представниками визнається обставина про те, що вона не зверталась до відповідачки із письмовою пропозицією про встановлення спірного земельного сервітуту на запропонованих умовах, оскільки як зауважив у судовому засіданні її представник адвокат Горох В.В., що положеннями Конституції України закріплене право безпосереднього звернення до суду за захистом порушеного права, а в силу вимог ч. 1 ст. 100 Земельного Кодексу України сервітут може бути встановлений рішенням суду, а тому вважає наявними усі підстави для повного задоволення заявлених позовних вимог, без попереднього звернення до відповідачки, зважаючи на тривалий конфлікт між сторонами по справі. Однак, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 листопада 2018 року у справі № 920/1121/17 зроблено висновок, що «чинним законодавством визначено порядок встановлення земельного сервітуту, який, у тому числі, передбачає ініціювання заінтересованою особою питання щодо встановлення сервітуту перед іншою особою. У разі недосягнення сторонами домовленості про його встановлення спір вирішується в судовому порядку. Проте доказів вжиття законодавчо передбачених заходів щодо встановлення земельного сервітуту задля можливості користування позивачем земельними ділянками ФГ «Едельвейс-2007» не надало». Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/4106/14-ц (провадження № 61-7233св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року у справі № 653/2704/16-ц (провадження № 61-22333св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 1512/3008/2012 (провадження № 61-13804св18) зроблено висновок, що «земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки. Умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови». Аналогічний висновок міститься також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 червня 2019 року в справі № 925/603/18, де «умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Отже, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду». Крім того, як зауважив Верховний Суд в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в його постанові від 27 листопада 2019 року в справі №751/8865/15-ц, що суди не встановили, що позивач ініціювала встановлення сервітуту перед відповідачем, зокрема зверталася до відповідача з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту. За таких обставин, підстави для встановлення сервітуту відсутні і суди зробили неправильний висновок про задоволення позову в частині встановлення сервітутів. Відтак, ураховуючи відсутність пропозицій позивачки про укладення із відповідачкою договору про встановлення земельного сервітуту, чого позивачкою та її представниками не заперечується в судовому засіданні, суд вважає, що правові підстави для встановлення сервітуту відсутні, а тому в задоволенні цієї вимоги слід відмовити. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Відтак,\~суд приходить\~до переконання\~про часткове\~задоволення позовних\~вимог щодо\~усунення перешкод у\~здійсненні права\~користування нерухомим\~майном та відмову в задоволенні вимоги про встановлення земельного сервітуту. Окрім того, у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за подання позову, зважаючи на задоволення однієї позовної вимоги немайнового характеру, а тому із відповідачки на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 768,40 грн. (1921х0,4), що діяв на момент пред`явлення цього позову (11.02.2019). Ураховуючи наведене та

Outcome: partial