Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов Артем Володимирович про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації та запису про право власності. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк»), та [PERSON] було укладено кредитний договір №23/036/08-ZКLN, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит (транші) в межах загальної суми 282 800 грн., із сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16% річних, на строк до 09 квітня 2023 року. В подальшому до вищевказаного кредитного договору між сторонами укладались додаткові договори та додаткові угоди. Цього ж дня між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та [PERSON] укладено іпотечний договір, за умовами якого, з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, останній передав у іпотеку банку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] загальною площею 66.1 кв.м., житловою площею 39.2 кв.м. 20 травня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за вищевказаними договорами, що укладені між ВАТ «Кредитпромбанк» і [PERSON] . Окрім того, як стало відомо позивачам, 30 серпня 2017 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, відповідно до якого останній перейшло право власності на вказане нерухоме майно. Посилаючись на викладені обставини, а також враховуючи те, що при перереєстрації права власності Банком не було проведено оцінку предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності позивачі остаточно просили: Визнати протиправним та скасувати державну реєстрацію (рішення про державну реєстрацію від 17 лютого 2016 року, індексний номер 28298670, запис про право власності від 11 лютого 2016 року за № 13306832, виконані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А. В.) про право власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «Дельта Банк» ЄДРПОУ 34047020, вул. Щорса 36-б, м. Київ, 03150). Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 30 серпня 2017 року між АТ «Дельта Банк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Горбуровим К. Є. Скасувати державну реєстрацію (рішення про державну реєстрацію індексний номер 36836438 від 30 серпня 2017 року, запис про право власності за № 22094276 від 30 серпня 2017 року, виконаний приватним нотаріусом Горбуровнм К. Є.) права власності на квартиру за [PERSON] , здійснену на підставі договору купівлі- продажу від 30 серпня 2017 року між [PERSON] та АТ «Дельта Банк». 08 травня 2020 року ухвалою суду відкрито провадження у справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. Крім того, 12 жовтня 2021 року протокольною ухвалою закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] подала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. До судового засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином, поважних причин неявки суду не повідомила. Представник ПАТ «Дельта Банк» подала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, просила у задоволенні позову відмовити. [PERSON] подала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, просила у задоволенні позову відмовити. Третя особа, до судового засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлялася належним чином. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи убачається, що 10 квітня 2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та [PERSON] у простій письмовій формі укладено кредитний договір №23/036/08-ZКLN, згідно з умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику у майбутньому кредит (транші) в межах загальної суми 282 800 грн., із сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 16% річних, у строк до 09 квітня 2023 року. В подальшому до вищевказаного кредитного договору між сторонами укладались додаткові договори, а також додаткові угоди до додаткових договорів. Також 10 квітня 2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та позичальником [PERSON] укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, за умовами якого, з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, останній передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] загальною площею 66.1 кв.м., житловою площею 39.2 кв.м. 20 травня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передає ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Кредитпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. В подальшому банком проведено стягнення на предмет іпотеки, квартиру [ADDRESS] загальною площею 66.1 кв.м., житловою площею 39.2 кв.м. за іпотечним застереженням, зазначеним в тексті іпотечного договору від 10 квітня 2008 року (п.4.2), укладеним між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та [PERSON] , засвідчений приватним нотаріусом Літвіновим А.В., за яким право власності перейшло до ПАТ «Дельта Банк». 17 лютого 2016 року рішенням приватного нотаріуса Літвінова А.В. про державну реєстрацію індексний номер 28298670 від 17 лютого 2016 року, внесено запис про право власності за №13306832 від 11 лютого 2016 року на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «Дельта Банк». 09 серпня 2017 року [PERSON] на електронних торгах придбала квартиру [ADDRESS] , та відповідно до договору купівлі-продажу від 30 серпня 2017 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Горбуровим К.Є., остання набула право власності на спірну квартиру [ADDRESS] . На підставі вищезазначеного договору проведено державну реєстрацію (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36836438 від 30 серпня 2017 року, запис про право власності за №22094276, виконаний приватним нотаріусом Горбуровим К.Є.). За правилами ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) є три різні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса та договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно зі ст.36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час посвідчення іпотечного договору) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, відповідно до п.3.2.1 договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно з метою погашення заборгованості іпотекодавця за кредитним договором у разі набуття такого права згідно розділу 4 договору. В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань. Зокрема, у п.4.1 договору іпотеки зазначено, що за рахунок майна іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, який визначається на момент фактичного задоволення разом із сумою кредиту, процентами, штрафними санкціями та відшкодуванням збитків, які виникли у зв`язку із простроченням виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором, витратами, пов`язаними зі зверненням стягнення на майно, та іншими витратами, обумовленими виконанням умов цього договору. Згідно з п.4.2 цього договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору або умов договору іпотеки. У п.4.3 договору іпотеки зазначено, що звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно або прийняти його у власність у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог. Пунктом 4.4 цього договору передбачено, що у випадку, коли виконання пункту 4.3 договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, у т.ч. звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду. Згідно з пунктом 4.5 договору іпотеки реалізація майна здійснюється іпотекодержателем самостійно шляхом укладення від свого імені договорів купівлі-продажу майна з третіми особами, а в разі звернення стягнення на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріусу - в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку». Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору. У ст.204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Отже, сторони між собою, відповідно до вищевказаних пунктів іпотечного договору, крім інших умов договору, узгодили іпотечне застереження та випадки порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідне застереження в іпотечному договорі визначає спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Чинним законодавством не заборонено сторонам договору іпотеки чи відповідного застереження, що міститься в ньому, передбачити як передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. За змістом ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом ст.ст.572,575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Враховуючи, що згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог вважає позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасувати державну реєстрацію (рішення про державну реєстрацію від 17 лютого 2016 року, індексний номер 28298670, запис про право власності від 11 лютого 2016 року за № 13306832, виконані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А. В.) про право власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «Дельта Банк» ЄДРПОУ 34047020, вул. Щорса 36-б, м. Київ, 03150) є необґрунтованими, безпідставними, у повному обсязі недоведеними, а тому не підлягають задоволенню. Позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 30 серпня 2017 року між АТ «Дельта Банк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Горбуровим К. Є. та скасування державної реєстрації (рішення про державну реєстрацію індексний номер 36836438 від 30 серпня 2017 року, запис про право власності за № 22094276 від 30 серпня 2017 року, виконаний приватним нотаріусом Горбуровнм К. Є.) права власності на квартиру за [PERSON] , здійснену на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2017 року між [PERSON] та АТ «Дельта Банк» є похідними від вимог про визнання протиправним та скасування державної реєстрації (рішення про державну реєстрацію від 17 лютого 2016 року, індексний номер 28298670, запис про право власності від 11 лютого 2016 року за № 13306832, виконані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А. В.) про право власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «Дельта Банк» ЄДРПОУ 34047020, вул. Щорса 36-б, м. Київ, 03150), а тому ці вимоги в межах заявлених позовних вимог також задоволенню не підлягають. Відповідно до частин 1-2 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Як вбачається з положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] слід відмовити. Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed