Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача моральної шкоди в зв`язку із ушкодженням здоров`я. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він перебував у трудових відносинах з підприємством відповідача з 21 квітня 2005 року по 17 грудня 2020 року та був задіяний у роботах з повним робочим днем під землею. Внаслідок роботи на підприємствах вугільної промисловості він отримав професійні захворювання, а саме: хронічна радикулопатія L5,S1 праворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічними та больовими синдромами (М 54.1); хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, дифузний пневмофіброз, ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.) (J 42.0), про що складено акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) б/н від 15 листопада 2021 року. Крім того, у відповідності до акту про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом № 53 від 18 жовтня 2021 року за формою Н-1 внаслідок роботи на підприємствах вугільної промисловості із шкідливими та небезпечними умовами праці він отримав травматичну ампутацію м`яких тканин та нігтьової фаланги IV пальця лівої кисті. Згідно з довідкою МСЕК від 01 грудня 2021 року позивачу встановлено 65% втрати професійної працездатності. Зазначив, що в зв`язку із вищевикладеним він зазнав моральних страждань, які виразилися у переживаннях через те, що він постійно проходить курси лікування, порушені його звичні соціальні зв`язки. Втрата працездатності призвела до порушення життєвих зв`язків та потреби у додаткових зусиллях для організації свого життя Моральну шкоду позивач оцінює в 100 000,00 грн. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 17 грудня 2021 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представником відповідача надано до суду відзив на позовну заяву3, згідно з якою позовні вимоги [PERSON] не визнає в повному обсязі. Зазначив, що доказів на підтвердження моральних страждань позивачем не надано. Крім того, вказав, що позивач також працював і на інших підприємствах вугледобувної галузі. Просить в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами статті 46 Конституції України (254к/96-ВР) закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем з 21 квітня 2005 року по 17 грудня 2020 року , що підтверджується копією трудової книжки позивача. Звільнений у зв`язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я. З матеріалів справи вбачається, що 18 жовтня 2012 року відповідачем складений акт № 53 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом відносно позивача, згідно з яким 15 жовтня 2012 року з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, а саме впавши з покрівлі виробки шматком породи [PERSON] травмувало ліву кисть. У відповідності до копії акту проведення розслідування вищевказаного нещасного випадку, затвердженого 18 жовтня 2012 року, його причинами визнано: основна- психофізіологічна: особиста необережність потерпілого, супутні: невикористання засобів індивідуального захисту потерпілим. Крім того 15 листопада 2021 року був складений акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання відносно позивача, згідно з яким останньому встановлено діагноз: хронічна радикулопатія L5,S1 праворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічними та больовими синдромами (М 54.1); хронічний бронхіт ІІ ст. , фаза затихаючого загострення, дифузний пневмофіброз, ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.) (J 42.0), цервікторакалгія (М 54.2). Міопічний астигматизм обох очей ( Н52.2). Причинами виникнення хронічного професійного захворювання зазначені: фізичне навантаження, пил. Згідно довідки МСЕК серії 12ААА № 106237 від 01 грудня 2021 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, при первинному огляді [PERSON] встановлено 65 % втрати професійної працездатності, встановлено третю групу інвалідності безстроково. Приписами статті 153 Кодексу законів про працю України та статті 13 Закону України від «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Визначення моральної шкоди міститься у положеннях статті 23 ЦК України, у якій зазначено, що моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном, або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до положень статей 153, 171 Кодексу законів про працю України та статті 22 Закону України «Про охорону праці» забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці на всіх підприємствах, в установах, організаціях покладається на власника або уповноважений ним орган. Роботодавець повинен організувати розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнським об`єднанням профспілок. Отже, порядок установлення факту професійного захворювання на виробництві визначено законом. Рішенням Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 визнано, що зазначеними законодавчими змінами право цієї категорії громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Обґрунтовуючи вимоги про наявність факту спричинення та розміру компенсації моральної шкоди, позивач у позові зазначив, що в результаті отримання ним ушкодження здоров`я він частково (65 %) втратив професійну працездатність та відчуває фізичний біль. Крім того, моральну шкоду він пов`язує, з тим, що позивач протягом тривалого часу перебуває у хворобливому стані, повинен проходити курси лікування. Профзахворювання вимагає реабілітаційних і адаптаційних заходів. Безстроковість втрати профпрацездатності свідчить, що здоров`я позивача не може бути відновлене. Позивач втратив роботу, право на труд та джерело доходу, що забезпечувало належний рівень життя, роботодавець звільнив його з роботи за станом здоров`я, змінився звичайний уклад його життя. Компенсація моральної шкоди оцінюється позивачем у розмірі 100 000,00 грн. Крім того, у пункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рн/2004 вказано, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Приймаючи до уваги встановлені при розгляді справи безспірні обставини: факт отримання позивачем травми та професійного захворювання, пов`язаних із виробництвом, яке призвело до стійкої втрати професійної працездатності в загальному розмірі 65 % (встановлено при первинному огляді), необхідність лікування, суд визнає, що вищевказані причини зумовили порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, негативно відбилися на його фізичному та психічному стані, змусило змінити спосіб життя, і таким чином, позивачеві завдано моральну шкоду. Визнаючи розмір компенсації, що підлягає стягненню на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги конкретні обставини отримання травми, яке сталося з вини самого позивача, професійних захворювань, ступінь їх тяжкості, характер та глибину пов`язаних з ними моральних і фізичних страждань, ступінь вимушеного порушення нормального укладу його життя та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль. Крім того, змінилися умови життя позивача , що тягне за собою зниження життєвої активності через потребу лікування, у зв`язку з чим доводиться докладати додаткові зусилля для організації життя, реабілітаційних і адаптаційних заходів, змінився звичайний уклад його життя, та, виходячи із суті позовних вимог, засад розумності і справедливості, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди внаслідок професійних захворювань у розмірі 65 000 грн. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду із даним позовом позивач судовий збір не сплачував у відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір». З урахуванням зазначеної ціни позову - 100 000,00 грн., дати подання позову, та приймаючи до уваги вимоги ст. 4 Закону України «Про судовий збір», сума судового збору, яка підлягає сплаті за подання даного позову, становила би 1000,00 грн. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, на 65%, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий пропорційно задоволеним позовним вимогам, 65% від 1 000,00 грн. становить 650 грн. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial