Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом і заявою про зменшення позовних вимог та просить суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку загальною площею 107,4 м.кв. за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,25га (кадастровий номер 4624885500:18:002:0054, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд) укладений [PERSON] 30.05.2019 року та посвідчений приватним нотаріусом Сокальського нотаріального округу Ковальчук І.Т. в частині 1/5 частки майна, яка належить [PERSON] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47128705 від 30.05.2019 17:10:52, приватного нотаріуса Ковальчук І.Т. Сокальського районного нотаріального округу Львівської області в частині реєстрації 1/5 частки майна, яка належить [PERSON] ; стягнути судові витрати. Свої вимоги обгрунтовує наступним. Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 06.03.2018р. первісний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особи: Поторицька сільська рада та Сокальська державна нотаріальна контора задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] видане 08.09.2004р. Сокальською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] зареєстроване за реєстром №1-2814 в частині 1/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] та скасовано державну реєстрацію права власності в частині 1/5 частини вказаного житлового будинку проведену реєстраційною службою Сокальського РУЮ Львівської області, що записана в реєстрову книгу №1, номер запису 131. Постановою Львівського апеляційного суду від 05.03.2019р. вищевказане рішення суду залишено без змін Відповідач [PERSON] 30.05.2019р. уклала договір дарування на спірне майно, а саме, подарувала [PERSON] зазначений житловий будинок та земельну ділянку надану для обслуговування житлового будинку. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Ковальчук І.Т. Вважає, що відповідачка не могла вчиняти правочин щодо дарування майна, оскільки відповідно до рішення суду її право власності було скасовано. Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 14.01.2021р., яке набрало законної сили за [PERSON] визнано право власності на 1/5 ідеальну частку житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] . На виконання вказаного рішення суду він звернувся до державного реєстратора та останній відмовив позивачу у державній реєстрації права власності на 1/5 частини житлового будинку, оскільки відповідач [PERSON] не є власником житлового будинку, а відчужила його [PERSON] не маючи на це законних прав. 26.05.2021р. відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої заперечення мотивує наступним. Позивач обрала невірний спосіб захисту. 30.05.2019р. між нею та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку і земельної ділянки за умовами якого вона подарувала [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку площею 0,25га (кадастровий номер 4624885500:18:002:0054), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому погашено запис в Реєстрі прав на нерухоме майно про її право власності на вказаний житловий будинок в частині 1/1, яке виникло з зазначеного свідоцтва про право на спадщину. Покликається на висновки Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 16.06.2020р. у справі №145/2047/16-ц, зокрема на те, що обрання позивачем неефективного способу захисту являється підставою для відмови у задоволенні позову, що не позбавляє його можливості звернутися до суду з іншим відповідним позовом. Крім цього, рішення суду про визнання права власності являється документом на підставі якого проводиться державна реєстрація права власності. Як слідує із рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 13.04.2021р. державним реєстратором відмовлено у реєстрації права власності позивача на 1/5 частину будинку на підставі рішення суду про визнання такого права у зв`язку з обставинами, які не належать до підстав відмови у державній реєстрації прав встановлених ч.1 ст.24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тому позивачу слід оскаржувати рішення державного реєстратора із залучення належного відповідача. Крім цього, вона заперечує доводи позивача про укладення нею оспорюваного договору з нехтуванням конституційного принципу обов`язковості судових рішень шляхом обману, після набрання законної сили рішенням суду про скасування права власності за відсутності законних прав на відчуження 1/5 частини будинку. Вказує, що вона вже давно мала намір подарувати своїй доньці [PERSON] даний житловий будинок, однак зробити це змогла лише в травні 2019р., коли донька, яка проживає в іншій області мала змогу приїхати до неї в гості на невеликий період часу. Позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутності, зменшені позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Романів С.І. надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази у справі суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 06.03.2018р. визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] видане 08.09.2004р. Сокальською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] зареєстроване за реєстром №1-2814 в частині 1/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] та скасовано державну реєстрацію права власності в частині 1/5 частини вказаного житлового будинку проведену реєстраційною службою Сокальського РУЮ Львівської області, що записана в реєстрову книгу №1, номер запису 131. Постановою Львівського апеляційного суду від 05.03.2019р. апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Сокальського районного суду від 06.03.2018р. залишено без змін. 30.05.2019р. [PERSON] уклала договір дарування, а саме, подарила [PERSON] вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку надану для обслуговування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Ковальчук І.Т. Також, рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 14.01.2021р., за [PERSON] визнано право власності на 1/5 ідеальну частку житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись із позовними вимогами позивач [PERSON] покликалися на те, що у 08.09.2004р. на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом відповідач [PERSON] набула права власності на вказаний житловий будинок, яке у подальшому рішенням суду (яке набрало законної сили 05.03.2019р). було скасовано в частині 1/5 частки даного житлового будинку. Однак, володіючи правом розпорядженням, [PERSON] 30.05.2019р. подарувала квартиру [PERSON] (дочці). Позивач зазначив, що спірний договір порушує його права та законні інтереси, адже право власності на 1/5 ідеальну частку спірного житлового будинку належить позивачу, що встановлено судовими рішеннями, при цьому жодних правових наслідків у зв`язку із укладення спірного правочину не настало, оскільки дії обдарованої [PERSON] не спрямовані на володіння, користування та розпорядження цим будинком. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. На час звернення з позовом частиною другою статті 11 ЦПК України передбачався принцип диспозитивності, згідно з яким особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У контексті статті 31 ЦПК України у зазначеній редакції саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову. Обмеження щодо реалізації цих прав визначаються на певній стадії розгляду справи. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з ст. ст. 203, 717 цього Кодексу договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 217 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності окремих частин правочину, зокрема, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті234 ЦК України. Разом з цим, у постанові від 03.07.2019у справі№ 369/11268/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України, що спростовує відповідні доводи відповідача в частині неправильного способу захисту, обраного позивачами. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , укладаючи 30.05.2019року договір дарування спірного житлового будинку були обізнані про наявність спору на 1/5 ідеальну частину права власності на зазначений житловий будинок по справі № 454/1187/17, відтак повинні були передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення у цій справі. Крім цього, судом встановлено, що при укладенні оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду. Що стосується доводів відповідача про те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, суд звертає увагу, що згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України). За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої та п`ятої статті 13 цього Кодексу. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Звертаючись із позовними вимогами [PERSON] звертав увагу, що спірний договір порушує його права та законні інтереси, оскільки право власності на 1/5 частину житлового будинку належить позивачу, однак у встановленому законом порядку право власності на спірну квартиру не зареєстровано, хоча таке визнано в судовому порядку . Відтак, за відсутності документів, які підтверджують право власності позивача на 1/5 ідеальну частину спірного будинковолодіння, позивач в судовому порядку, відповідно до ст.217 та ст. 234 ЦК України, домагається визнання недійсним правочину в частині 1/5 частки майна , з метою приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний їх зв`язок у сукупності та в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір дарування обидві його сторони вчиняли такий правочин умисно, лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним та вчиняючи такий правочин, сторони мали інші цілі, ніж ті, що передбачені цим правочином. Таким чином, суд прийшов висновку про визнання спірного договору від 30.05.2019р. в частині 1/5 частки майна фіктивним, а відтак визнається судом недійсним в частині 1/5 ідеальної частки, яка належить [PERSON] , без застосування наслідків недійсності, адже суд не встановив, що вчинено будь-які дії на виконання такого договору. Разом з цим, відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Оскільки, договір дарування житлового будинку та земельної укладений [PERSON] 30.05.2019 року та посвідчений приватним нотаріусом Сокальського нотаріального округу Ковальчук І.Т. в частині 1/5 частки майна, яка належить [PERSON] , тому в силу ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», слід скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47128705 від 30.05.2019 17:10:52, приватного нотаріуса І.Т. в частині реєстрації 1/5 частки майна, яка належить [PERSON] .. Також, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved