Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 07 листопада 2019 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого ним, як позикодавцем, було передано [PERSON] , як позичальникові, грошову позику у сумі 37 800 доларів США готівкою, а останній зобов`язався повернути зазначену суму у строки і порядок, що встановлені у правочині. Зазначав, що взяті на себе зобов`язання за вказаним договором позики, починаючи з 29 лютого 2020 року, [PERSON] не виконує. 19 лютого 2021 року він на адресу відповідача направив претензію-повідомлення про дострокове припинення (розірвання) договору на підставі пункту 7.7 та вимогу про повернення всієї суми позики, яка становить 36 975 доларів США у строк до 26 лютого 2021 року. Усупереч умовам договору [PERSON] не було повернуто позикодавцеві позику і на претензії відповіді не надано. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також два проценти річних від простроченої суми, що встановлена у договорі. Ураховуючи викладене, [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 07 листопада 2019 року у розмірі 36 975 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 02 березня 2021 року становить 1 035 325 грн 88 коп., 10 418 грн 06 коп. - пеня, а всього на загальну суму 1 045 743 грн 94 коп. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2021 року прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про оспорювання договору позики. На обґрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що 07 листопада 2019 року між ним та [PERSON] укладено договір позики з ціною 37 800 доларів США. Проте, за вказаним договором позики він отримав лише частину грошових коштів від загальної суми, а саме 825 доларів США, яку він повернув позикодавцю. Ураховуючи викладене, [PERSON] просить суд визнати договір позики від 07 листопада 2019 року, укладений між ним та [PERSON] таким, що укладений за ціною зобов`язання у розмірі 825 доларів США. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2021 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про оспорювання договору позики. У листопаді 2021 року від представника [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позов, у якому посилається на те, що пунктом 2.1. договору позики передбачено, що позикодавець передає позичальникові різними частками загальну суму, зазначену в пункті 1.1. на дату підписання даного договору. Згідно з пунктом 2. 2. договору позики факт передачі позикодавцем суми засвідчується підписанням даного договору. Проте з наведеного вбачається, що позикодавець за договором позики мав можливість здійснити передачу позичальникові лише частину грошових коштів від загальної суми - 37 800 доларів США, що фактично і відбулося та було передано лише 825,00 доларів США. Позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні. Представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав з викладених у ньому обставинах та просив його задовольнити. Зустрічний позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Представник [PERSON] проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві, просив у задоволенні позову відмовити. Зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав у позику позичальникові грошові кошти у розмірі 37 800 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 30 грудня 2024 року (а. с. 7-8). У пункті 2. 1. вказаного договору зазначено, що позикодавець передає позичальникові різними частками загальну суму, зазначену у пункті 1. 1. на дату підписання даного договору. 18 лютого 2021 року [PERSON] направив на адресу [PERSON] лист-претензію про повернення грошових коштів у розмірі 36 795 доларів США у строк до 26 лютого 2021 року (а. с. 11). Згідно з наданим [PERSON] розрахунком, заборгованість [PERSON] за договором позики становить 1 045 743 грн 94 коп., з них: 36 975 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 02 березень 2021 року становить 1 035 325 грн 88 коп., 10 418 грн 06 коп. - пеня (а. с. 5). Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Положення частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Факт передачі позикодавцем зазначеної суми засвідчується підписом даного договору (пункт 2. 2. договору позики). Пунктом 2. 3. договору позики визначено, що повернення отриманої суми здійснюється позичальником різними частками, зазначеними у таблиці нижче, та здійснюється щомісяця, починаючи з 30 грудня 2019 року до 30 грудня 2024 року відповідно до графіку. Із пункту 3. 3. договору вбачається, що у випадку порушення позичальником графіка повернення отриманих сум, зазначених у пункті 2. 3. даного договору, позичальник буде зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 2% (два) від вчасно неповернутих сум позики за кожний місяць прострочення. Невиконання однією зі сторін умов даного договору, яке призвело до матеріальних втрат другої сторони, має наслідком застосування до винної сторони штрафних санкцій у розмірі нанесеного збитку й може служити підставою дострокового припинення договору (пункт 3.4.). Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ураховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що між сторонами в належній формі укладений договір позики, проте [PERSON] порушив свої зобов`язання щодо щомісячного повернення грошових коштів, тому [PERSON] відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України має право достроково стягнути частину позики, що залишилася, а також два проценти від простроченої суми. Вчинена сторонами письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїми підписами сторони засвідчили, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, а тому позов [PERSON] підлягає задоволенню. Щодо зустрічного позову [PERSON] , аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що обставини, якими позивач обґрунтовує зустрічний позов, не знайшли свого підтвердження, не підтверджені належними доказами, а тому ґрунтуюся на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Таким чином, підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] , не вбачається. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється статтею 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved