Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача 2000000,00 грн. боргу та 11350,00 грн. судового збору. Позов обґрунтовано тим, що 07.10.2013 року вона продала квартиру в м. Донецьк за 2045000,00 грн. 03.12.2013 року [PERSON] позичив у неї 2000000,00 грн., про що складена відповідна розписка, у якій відповідач зобов`язався повернути борг до 31.12.2018 року без відсотків. Однак, станом на дату складання позовної заяви, відповідач коштів не повернув, у зв`язку із чим вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. До початку судового засідання представник позивач подав до суду клопотання, в якому просить справу розглянути без участі позивача та її представника на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, 15.11.2021 року подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що повернення боргу сталось з незалежних від нього причин, оскільки його колишня дружина розпорядилась коштами на власний розсуд, а саме придбала нерухомість, право власності на яку оформила виключно на себе. Вказує, що в період 2018-2019 років повернув позивачу 550000,00 грн., однак про це не було складено окремого документу. Також вказав, що на даний час його доходи не дозволяють повернути позичені в [PERSON] кошти, а тому просить відмовити в задоволенні позову. 03.12.2021 року представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі відповідача та його представника та відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що 03.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 2000000,00 грн., строком погашення визначено - 31.12.2018 року (а.с.9). Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що між сторонами виникли цивільні правовідносини на підставі договору позики. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України, розглянувши справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Отже, факт передачі грошових коштів від позивача та відповідача підтверджено відповідними розписками, крім цього,факт укладення договору позики та передачі коштів відповідачу підтверджено самим відповідачем у відзиві на позовну заяву. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Посилання відповідача на статтю 607 ЦК України, яка регламентує припинення зобов`язання неможливістю його виконання, не приймаються судом до уваги, оскільки дія даної статті не поширюється на грошові зобов?язання, оскільки до них незастосовне поняття неможливості виконання в натурі. Сторона відповідача також посилається на статтю 617 ЦК України, яка говорить про те, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Разом з тим, частина друга вищевказаної статті роз`яснює, що не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не було до суду подано жодного доказу, який би спростував обставини, викладені у позовній заяві та факту наявності боргу, а також не надано доказів повернення позичених коштів позивачу [PERSON] у сумі 550000,00 грн., його посилання про повернення вказаної суми не підтверджені жодним доказом. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення суми боргу знайшли своє підтвердження матеріалами справи та підлягають задоволенню в сумі 2000000,00 грн.

Outcome: approved