Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просила: визнати [PERSON] , [INFO] , Реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] та припинити користування нею житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] ; виселити [PERSON] , [INFO] , Реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] з житлового приміщенням, квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано наступним. [PERSON] є власником квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі продажу квартири від 06.05.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу 21314611 від 06.05.2014 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка № 244297572 від 13.02.2021 року). У вищезазначеному приміщенні на дату подання цієї позовної заяви зареєстровані та проживають: [PERSON] , [INFO] - син власниці [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] - онучка власниці [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] - онук власниці [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] - колишня дружина сина [PERSON] . Однак, [PERSON] втратила право на користування житловим приміщенням у зв`язку з рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.11.2020 року у справі № 754/12521/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 15.12.2020 року. Позивачка, фактично маючи в особистій приватній власності квартиру [ADDRESS] , вимушена не в повній мірі користуватися своєю власністю, адже відповідачка чинить перешкоди у користуванні майном позивачки, шляхом того, що безпідставно займає одну кімнату та користається іншими загальними площами квартири (кухня санвузол, туалет та інші) без згоди на це позивачки. Враховуючи той факт, що Відповідач вселилась у квартиру [ADDRESS] як член сім`ї власника і набула право користуванням чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом, а виходячи з аналізу положень глави 32 ЦК України, згідно якої сервітут - це право обмеженого користування чужим майном в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника майна права володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч. 2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. в відповідачка спільним побутом із позивачкою та членами її родини не пов`язана, добровільно виселитись та знятись з реєстрації відповідачка не бажає, у зв`язку з чим здійснює перешкоди в користуванні та розпорядженні вищезазначеною квартирою позивача, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст.406 ЦК України. За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивачки - [PERSON] . Враховуючи вищенаведене, [PERSON] перестала бути членом сім`ї [PERSON] та відповідно втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] у зв`язку з розірванням шлюбу на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10.11.2020 року у справі № 754/12521/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, а також у зв`язку з відсутністю спільного побуту з позивачкою та членами її родини та наявністю неприязнених стосунків з сином позивачки, колишнім чоловіком відповідачки [PERSON] , що підтверджується чисельними безпідставними заявами про домашнє насильство щодо відповідачки, тому [PERSON] , як власник житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідачка створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном та створює напружену і нестерпну атмосферу для родичів позивачки, а саме сину позивачки [PERSON] та її онукам - [PERSON] і [PERSON] . Також підтверджую, що позивачем та її представником не подано іншого позову до цього суду чи іншого суду з тим самим предметом та з тих самих підстав. Орієнтовна сума витрат складається зі судового збору, витрат на послуги адвоката. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. В порядку ст. 178 ЦПК України відповідачем Відзив на позовну заяву не пдавався. 16 серпня 2021 року відповідачем було подано зустрічну позовну заяву, відповідно до якої позивач за зустрічним позовом просила: постановити рішення, яким задовольнити зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення в квартири в повному обсязі; зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення та передати [PERSON] ключі від вхідної двері вказаної квартири; відмовити в задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. У власності відповідача за зустрічним позовом [PERSON] заходиться спірна квартира, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 06.05.2014 року. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з сином відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] з 15.01.2010 року. Від даного шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] .. Тобто відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] була членом сім`ї позивачки [PERSON] , а саме була свекрухою. Відповідно до первинного позову зазначається, що у [PERSON] порушуються житлові права та вона не має права на належне користуванням своїм майном. Так, відповідачці за зустрічним позовом [PERSON] ніхто не перешкоджає у здійсненні її права власності, право на користування квартирою також ніхто не позбавляє. Щодо права на проживання, то відповідач за зустрічним позовом [PERSON] постійно проживає в м. Полтава та там зареєстрована. [PERSON] зареєструвалася в установленому законом порядку в спірній квартирі відразу після її купівлі, а саме 22.05.2014р. та зареєстрована до теперішнього часу, що підтверджується копією паспорту. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.11.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Потрібно наголосити, що позивачка за зустрічним позовом [PERSON] хоча і перестала бути членом сім`ї відповідачки за зустрічним позовом, однак має, передбачене законом, право на безперешкодне проживання в спірній квартирі. Так, до розірвання шлюбу [PERSON] та її діти неодноразово та систематично піддавалися домашньому насиллю з боку свого чоловіка [PERSON] та батька, а саме фізичному та психологічному. В зв`язку з заподіянням фізичного та психологічного насильства з боку [PERSON] , позивачка, за зустрічним позовом, неодноразово зверталася до правоохоронних органів, органів захисту дітей та перебувала в центрі запобігання домашньому насильству, в подальшому її колишній чоловік змусив покинути дане житло. Так, позивачка за зустрічним позовом [PERSON] постійно та тривалий час проживала за місцем своєї реєстрації, здійснювала оплату за комунальні послуги та проводила поточний ремонт квартири та має право на реєстрацію та проживання в спільній квартирі виходячи з наступного: Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Конституційне право на власність відповідачки за зустрічним позовом, жодним чином не порушено. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року зустрічну позовну заяву було прийнято до спільного розгляду з первинним позовом. Протягом підготовчого розгляду справи представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі проти задоволення зустрічного позову заперечували. Протягом підготовчого розгляду справи представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) вимоги первинного позову не визнав, просив задовольнити зустрічний позов. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 09 листопада 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Протягом судового розгляду справи представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі проти задоволення зустрічного позову заперечували Протягом судового розгляду справи представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) вимоги первинного позову не визнав, просив задовольнити зустрічний позов. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі продажу квартири від 06.05.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу 21314611 від 06.05.2014 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка № 244297572 від 13.02.2021 року). У вищезазначеному приміщенні на дату подання цієї позовної заяви зареєстровані та проживають: [PERSON] , [INFO] - син власниці [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] - онучка власниці [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] - онук власниці [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] - колишня дружина сина [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.11.2020 року у справі № 754/12521/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , було розірвано шлюб сторін (рішення набрало законної сили 15.12.2020 року). [PERSON] зареєстрована в спірній квартирі з 22.05.2014р. та зареєстрована до теперішнього часу. Позивач за зустрічним позовом на час подання позову до суду в спірній квартирі не проживає, що сторонами не оспорюється. Позивачка [PERSON] неодноразово зверталася до правоохоронних органів, органів захисту дітей та перебувала в центрі запобігання домашньому насильству: 19.01.2020 року, 18.09.2020 року, 30.10.2020 року, 12.10.2020 року, 15.10.2021 року, 27.10.2021року, 12.11.2020 року, 30.11.2021 року, 29.12.2020 року. Дані звернення містять повідомлення про порушення прав позивача за зустрічним позовом з боку громадянина [PERSON] (дана особа не була залучена до участі в справі в якості відповідача). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української PCP члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української PCP до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Дана позиція узгоджується з рішенням Верховного Суду по справі № 754/613/18- ц від 15.01.2020р. та справі № 209/2642/18 від 09.12.2020. та справа № 686/26093/19-й від 10.03.2021р. Отже, розірвання шлюбу між відповідачем [PERSON] та [PERSON] (сином власниці спірної квартири) не призводить до автоматичної втрати відповідачем права користування спірним майном. Щодо зустрічних позовних вимог суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Ухвалюючи саме таке рішення по справі, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Протягом судового розгляду стороною позивача за зустрічним позовом не було доведено існування факту порушення відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] прав позивача щодо користування спірним майном. На підставі

Outcome: dismissed