Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача суму у розмірі 30 500, 00 грн як половину він суми, яку відповідач отримав в якості орендної плати майна, яке належить їм на праві спільної часткової власності - квартири [ADDRESS] , 1/2 частки якої позивач є власником з 25 вересня 2018 року по листопад 2018 року включно. Від відповідача відзив на позов не надходив. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 27 вересня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року, надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 25 листопада 2021 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку без виклику сторін. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 28 квітня 2015 року [PERSON] як орендодавець і ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери» як орендар уклали договір найму (оренди) № 1, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар бере у тимчасове володіння та користування (оренду) приміщення - квартира [ADDRESS] , загальною площею 130, 70 кв м, з 05 травня 2015 року по 05 квітня 2018 року, або автоматично пролонгується на строк одного року, якщо жодна сторона у строк одного місяця до закінчення дії цього договору не заявить про намір його розірвати /а. с. 15-18/. Відповідно до додаткової угоди № 1 від 28 квітня 2015 року до договору найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року, п. 4.1. викладено у новій редакції, а саме, що розмір орендної плати складає (без ПДВ) 25 000, 00 грн за один місяць, якщо оплата здійснюється не за повний місяць, сума орендної плати розраховується наступним чином: загальна сума орендної плати ділиться на кількість днів у місяці та множиться на кількість днів, скільки фактично приміщення було у наймі /а. с. 19/. Окрім цього, додатковою угодою № 1 до договору найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року додано п. 4.11, згідно з яким у день підписання акта здачі-приміщення орендар доплачує під розписку 10 000, 00 грн за перший місяць користування приміщенням та оплачує під розписку 25 000, 00 грн за останній місяць користування приміщенням. 05 травня 2015 року сторонами договору оренди № 1 від 28 квітня 2015 року підписано акт здачі-приймання приміщення /а. с. 20/. 01 червня 2016 року [PERSON] та ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери» уклали додаткову угоду № 2 до договору найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року, згідно з якою, з врахуванням п. 4.9 договору, сторони домовилися переглянути розмір орендної плати і викласти п. 4.1 у новій редакції, а саме, що розмір орендної плати складає (без ПДВ): 1 500, 00 грн за один місяць, якщо оплата здійснюється не за повний місяць, сума орендної плати розраховується наступним чином: загальна сума орендної плати ділиться на кількість днів у місяці та множиться на кількість днів, скільки фактично приміщення було у наймі /а. с. 21/. 02 червня 2016 року [PERSON] та ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери» уклали додаткову угоду № 3 до договору найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року, згідно з якою, з врахуванням п. 4.9 договору, сторони домовилися переглянути розмір орендної плати і викласти п. 4.1 у новій редакції, а саме, що розмір орендної плати складає (без ПДВ): 30 000, 00 грн за один місяць, якщо оплата здійснюється не за повний місяць, сума орендної плати розраховується наступним чином: загальна сума орендної плати ділиться на кількість днів у місяці та множиться на кількість днів, скільки фактично приміщення було у наймі /а. с. 22/. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сікуцький О. А. про визнання недійсним заповіту, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини, задоволено, а саме визнано недійсним заповіт від імені [PERSON] , посвідчений секретарем виконавчого комітету Березанської міської Ради народних депутатів Баришевського району Київської області Кохан М. М. 29 жовтня 1993 року та зареєстрований за № 341, та визнано недійсними видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Вказаним рішенням позов третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сікуцький О. А. про визнання недійсними в частині свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на обов`язкову частку у спадщині - залишено без задоволення (реєстраційний номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 66711531). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року апеляційну скаргу відповідача [PERSON] відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін. Тобто судове рішення набрало законної сили 16 серпня 2017 року (реєстраційний номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 69033314). Постановою Верховного Суду від 25 липня 2018 року касаційну скаргу відповідача [PERSON] на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року відхилено (реєстраційний номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 75690612). Вказаним рішення суду від 22 травня 2017 року, у тому числі, визнано за [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом на 1/2 частку квартири [ADDRESS] /а. с. 7-11/. Відповідно до договору дарування 1/2 частки квартири від 25 вересня 2018 року [PERSON] подарував своїй дружині [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS] , право власності якої зареєстровано на підставі договору дарування від 25 вересня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Наумовим В. В. та зареєстровано в реєстрі за № 5-429, на підтвердження чого позивачем надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а. с. 12, 13/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до частини другої ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частина перша статті 321 Цивільного кодексу України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 328 Цивільного кодексу України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами першою і другою статті 346 Цивільного кодексу України визначено, що право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна, 2) відмова власника від права власності, 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі, 4) знищення майна, 5) викупу пам`яток культурної спадщини, 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону, 7) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника, 8) реквізиції, 9) конфіскації, 10) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинено в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 359 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно з ст. 361 Цивільного кодексу України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до копій розписок про передання ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери», яке орендує квартиру [ADDRESS] , згідно з договором найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року та додаткових угод до нього № 1 від 28 квітня 2015 року, 2 від 01 червня 2016 року і 3 від 02 червня 2016 року, [PERSON] сплачено 13 листопада 2018 року суми у розмірі 14 250, 00 грн і 750, 00 грн, 17 листопада 2018 року - 14 250, 00 грн і 750, 00 грн, 21 листопада 2018 року - 28 500, 00 грн і 1 500, 00 грн /а. с. 14, 24-26/. Згідно з пунктом 4.1 договору найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року, у редакції викладеній додатковою угодою № 3 від 02 червня 2016 року, розмір орендної плати складає (без ПДВ): 30 000, 00 грн за один місяць, якщо оплата здійснюється не за повний місяць, сума орендної плати розраховується наступним чином: загальна сума орендної плати ділиться на кількість днів у місяці та множиться на кількість днів, скільки фактично приміщення було у наймі /а. с. 22/. Тобто, починаючи з червня 2016 року, розмір оренди за повний місяць становив 30 000, 00 грн, зокрема і у жовтні 2018 року і листопаді 2018 року. Враховуючи алгоритм розрахунку оплати оренди за не повний місяць, визначений договором оренди (найму) (6 днів х (30 000, 00 грн / 30 днів) / 2), 1/2 суми з 25 вересня 2018 року, коли позивач набула прав власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , по 30 вересня 2018 року, становить 3 000, 00 грн. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Предметом розгляду справи є стягнення з відповідача суми у розмірі 30 500, 00 грн. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню у повному обсязі. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду із позовною заявою позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908, 00 грн, який підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved