Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

14 вересня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмонтажспецбуд» про стягнення заробітної плати та компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку та просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмонтажспецбуд» на користь [PERSON] заробітну плату та компенсацію за не використану відпустку у розмірі 53 843, 47 грн. та середній заробіток за час затримки заробітної плати з 18.03.2021 року по 10.09.2021 року в розмірі 54 308,40 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 01 березня 2018 він був прийнятий на роботу за професією електрогазозварювальника в ТОВ «Укрмонтажспецбуд», 18.03.2021 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України він був звільнений за угодою сторін. За час роботи у відповідача виникла заборгованість по виплаті заробітної плати та станом на 18 березня 2021 року вона складає 53843,47 грн. Окрім того, позивач вважає, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки після звільнення за період з 18 березня 2021 року по 10 вересня 2021 року, у розмірі 54 760,97 гривень. Ухвалою суду від 01 листопада 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику з повідомленням сторін. (а.с. 18) 20 грудня 2021 року на адресу суду від представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмонтажспецбуд» - Жданюк Т.С. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначила, що заявлені позовні вимоги визначає частково, а саме не заперечує, щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі та компенсації за не використану відпустку, яка відповідно до долученої до відзиву Довідки від 07.12.2021 року становить 53 543,47 грн. Проте, представник відповідача посилаючись на вимоги ст. 233 КЗпП України зазначила, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку не підлягають задоволенню, у зв`язку з пропущенням процесуального строку звернення до суду з позовом. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. З трудової книжки серії [NUMBER] виданої на ім`я [PERSON] встановлено, що з 01 березня 2018 року позивач [PERSON] знаходиться у трудових відносинах з ТОВ «Укрмонтажспецбуд» код ЄДРПОУ 40376547, (далі - Відповідач), за професією: електрогазозварювальник. Зазначене підтверджується записом номер 9 у трудовій книжці. 18 березня 2021 року звільнився за угодою сторін,, відповідно до Наказу №16-к від 18.03.2021 року, що підтверджується записом №10 у трудовій книжці. (а.с. 6-7) Згідно зі ст.4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.43Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР№ 2148-VIIIвід 19.10.1973 р., держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Як вбачається з виписки за картковим рахунком клієнта за період з 01.01.2021 року по 08.09.2021 року [PERSON] , на картковий рахунок позивача була зарахована заробітна плата та виплати прирівняних до неї, зокрема: 13.01.2021 року у розмірі 6893,43 грн., 27.01.2021 року у розмірі 2500,00 грн., 09.03.2021 року зараховано 1500,00 грн., 28.04.2021 року у розмірі 3300,00 грн. з зазначенням опису операції «Зарахування заробітної плати та виплат прирівняних до неї» (а.с. 4-5). Відповідно до Довідки №65 від 07 грудня 2021 року виданої у за підписом директора ТОВ «Укрмонтажспецбуд» Луценко Т.Є., заборгованість по заробітній платі [PERSON] на момент звільнення 18.03.2021 року складала 57143,47 грн. Сплачено наступним чином: 28.04.2021 року - 3300,00 грн. Заборгованість на 07..12.2021 року складає 53 543,47 грн. (а.с. 26). Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. У статті 30 Закону України «Про оплату праці» міститься аналогічна норма, доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України "Про оплату праці", заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, а виплати за трудовим договором та інші виплати. У суду відсутні будь-які відомості щодо погашення заборгованості перед позивачем із заробітної плати на момент винесення рішення, тому позовні вимоги в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 53 543,47 грн., без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів підлягають до задоволення. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмонтажспецбуд» на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.03.2021 року по 10.09.2021 року в розмірі 54 760,97 грн., суд зазначає. При розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд керується наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Формула для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачена у п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, і є наступною: розмір середньоденної заробітної плати помножений на кількість робочих днів затримки розрахунку. Середньоденна заробітна плата визначається так: сума зарплати за 2 місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата, поділена на кількість відпрацьованих робочих днів за 2 місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата. Абз. 1 п. 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. (Абзац перший пункту 8 Із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ №1398 від 30.07.1999 року). Відповідно до Розрахункового листка за січень 2021 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрмонтажспецбуд» заробітна плата [PERSON] складала 9956,48 грн. Тобто, середньоденна заробітна плата позивача становить 452,57 грн., з розрахунку заробітна плата за вказаний місяць поділена на кількість днів у місяці (9956,48/22 дні) Відповідачем вказана обставина не спростована. Середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за вказаний період: 452,57 грн. х 121 робочий день = 54760,97 грн. Вказаний розрахунок відповідачем не спростований, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для виникнення сумнівів щодо його достовірності. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною 1 цієї статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Установивши, що в порушення вимог статті 116 КЗпП України, відповідач не виплатив усі належні до виплати [PERSON] суми при звільненні, суд вважає, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд зазначає, що початок перебігу тримісячного строку звернення із заявою про стягнення середнього заробітку, починається саме з наступного дня після виплати всіх належних позивачеві при звільненні сум. Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладено у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року по справі №367/595/17. Оскільки роботодавцем не було проведено повного розрахунку при звільненні, тримісячний строк передбачений ч.1 ст.233 КЗпП не сплив, а тому позовній вимоги в цій частині пред`явлені в межах строку давності. Приймаючи до уваги вказані положення законодавства та факт нездійснення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні на момент ухвалення даного рішення, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний позивачем період. В розумінні статті 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору слід компенсувати з відповідача в дохід держави. Згідно ч.4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру до суду фізичної особи складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Суд зазначає, що позовна вимога про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки при звільненні, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі. При зверненні до суду позивача звільнено від сплати судового збору, тому з відповідача в дохід держави слід стягнути 1086,04 грн. Відповідно до ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць.

Outcome: approved