Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-01 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідач по справі його син, який зареєстрований але не проживає у спірному будинку, який на праві приватної власності належить позивачу. З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що відповідач не проживає у спірному будинку без поважних причин з березня 2005 року, він втратив право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомив. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, не скористався своїм правом надати відзив на позовну заяву. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку з наступним. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 07.09.1998, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Карташовою Т.М. за № 2222, який зареєстровано в ОП ЗМБТІ 20.11.1998. Відповідач [PERSON] дійсно зареєстрований в будинку [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Кушугумської селищної ради №01-45/2538 від 04.11.2021. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі "Савіни проти України", заява N 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", заява N 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. В якості доказів не проживання відповідача за спірною адресою позивач посилається та надає копію Акту про не проживання від 29.10.2021, складеного його сусідами. При цьому у позові зазначено, що акт складено сусідами [PERSON] та [PERSON] . Однак при огляді вказаного акту встановлено, що він складений та підписаний лише сусідом [PERSON] , а крім того повноваження по складенню акті у сільській місцевості про обстеження умов проживання, або не проживання громадян відноситься до повноважень органів місцевого самоврядування або їх підрозділів, у зв`язку з чим суд не приймає вказаний акт до уваги. Документами, що підтверджують непроживання особи за місцем реєстрації, можуть бути: довідки, що підтверджують місце перебування особи на території іншої адміністративно-територіальної одиниці у зв`язку з роботою, лікуванням, навчанням, довготривалим відрядженням, відбуванням покарання, у тому числі легалізовані в Україні документи про набуття страхового стажу в іншій країні; довідки про оплату житлово-комунальних послуг в іншому житловому приміщенні; акти обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства селищної, сільської або міської ради; договори оренди житла в іншому місці тощо. Інших належних та допустимих доказі які б підтверджували факт не проживання відповідача [PERSON] у спірному житлі без поважних причин, в матеріалах справи відсутні. В свою чергу позивач, як особисто так і в особі свого представника - адвоката Мельникової А.А., мав можливість звернутись до суду із клопотанням про витребування доказів, допит свідків тощо, однак не скористався такою можливістю. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed