Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

[PERSON] в інтересах якої діє адвокат Купенко М.С. звернулася до суду з позовом до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ» (далі - ТОВ «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ») про визнання недійсним пункту 5.6. кредитного договору ЛЛ-00018893 від 20.08.2019, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ» та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 20.08.2019 між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ» було укладено кредитний договір № ЛЛ-00018893 на суму 6 500,00 гривень на 16 днів з 20.08.2019 по 04.09.2019, зі сплатою процентів за стандартною ставкою 2% в день (730% річних) чи за підвищеною процентною ставкою у 2,5% річних від суми кредиту у разі прострочення повернення кредиту. Загальна сума заборгованості, що підлягає до сплати та сукупна вартість кредиту становить 15 080 гривень. Відповідно до п. 5.6. Договору у випадку порушення позичальником, своїх зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів за користування кредитом кредитодавець має право нараховувати позичальнику пеню у розмірі 2,5 % від суми залишку кредиту за кожен день прострочення повернення заборгованості, починаючи з дев`яносто сьомого дня з моменту надання кредиту до дня повного погашення заборгованості за кредитним договором. Нарахування пені за весь період прострочення відбувається в день фактичної її сплати або при зверненні кредитодавця до суду з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач вважає несправедливим та таким, що зумовлює недійсність умови п. 5.6. договору щодо встановлення пені у розмірі 2,5% за кожен день прострочення виконання зобов`язання за кредитом, оскільки пеня у розмірі 912,5 % річних є несправедливою умовою, так як зазначений розмір пені перевищує суму наданого кредиту (6500грн.) більш ніж на 50%. Вважає, що положення п. 5.6. Договору, відповідно до ч. 5 п. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів», а саме встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, є несправедливою умовою, а тому повинний бути визнаний недійсним, оскільки умови договору якими передбачено сплату позичальником пені за невиконання зобов`язань, не містять обмеження щодо строку нарахування пені, а також не відповідають вимогам ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування». Сторона позивача вважає, що позивач (споживач послуг) не має спеціальних знань в галузі економіки та фінансових послуг, як слабша сторона правовідносин на момент укладення кредитного договору не мала повної інформації про сукупну вартість послуг за оспорюваним правочином, відповідно, не могла оцінити несправедливий характер запропонованих ТОВ «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ» умов договору (за рік прострочення позичальник зобов`язаний сплатити суму пені, яка в 9 разів більше, ніж сума отриманого кредиту). Враховуючи викладене, позивач просить визнати недійсним пункт 5.6. кредитного договору та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді від 21 липня 2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження. 28 серпня 2021 року до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ТОВ «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ». Представник відповідача в задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі, вважає їх необґрунтованими та таким, що не підлягають задоволенню. Вказує, що перед укладенням вказаного договору позивач був повідомлений відповідачем про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, а також детальний розпис сукупної вартості кредиту за договором був наведений в додатку № 1 до договору, який є невід`ємною частиною. Крім того, вважає, що даний договір був укладений згідно вимог чинного законодавства, а тому відсутні підстави визнання п. 5.6. зазначеного кредитного договору недійсним. Також, звертає увагу суду на те, що з моменту укладення договору по даний час жодних нарахувань відповідно до п. 5.6. не проводилося та не може бути проведено відповідно до Закону України № 533-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)». З огляду на наведене, твердження позивача про нарахування завищеного розміру пені представник відповідача вважає лише припущенням, яке немає жодних підстав та жодним чином не підтверджене. Враховуючи вищевикладене, вважає, що предмет спору відсутній, а позовні вимоги є безпідставними. Представником позивача адвокатом Купенко М. С. 27 вересня 2021 року подано відповідь на відзив, у якому останній вказує наступне. Вважає твердження відповідача про надання споживачу послуг інформації про умови кредитування (в частині неустойки) не підтвердженими при вивченні письмових доказів по справі та недоведеними стороною відповідача. Вказує, що при укладенні договору кредитор діяв недобросовісно, включив до договору несправедливі умови, проаналізувати які не зміг позичальник - слабша сторона правочину (в силу відсутності спеціальних знань). Крім того, зазначає, що твердження відповідача про нездійснення жодних нарахувань за п. 5.6. договору не заслуговує на увагу, не підтверджується жодними письмовими доказами та не має значення для вирішення питання його недійсності, оскільки відповідач отримав від позичальника 42 097 грн., в той час, як сума кредиту була 6500 грн.. З наведених підстав, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача адвокат Купенко М.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ» в судове засідання не з`явився, однак попередньо направив до суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, в задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини. 20 серпня 2019 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ» укладено кредитний договір №ЛЛ-00018893 за умовами якого кредитодавець передає позичальнику грошові кошти (кредит) в сумі 6 500 грн. на умовах строковості, зворотності, оплатності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов цього договору (п.1.1. Договору). Згідно п. 1.2 Договору, строк його дії складає 365 календарних днів, строк користування кредитом складає 16 днів, також він може бути продовжений до 96 днів. За невиконання позичальником зобов`язань згідно п.5.6 Кредитного договору, на суму неповернутого кредиту нараховується пеня у розмірі 2,5 % за кожний день прострочення. Строк кредиту з 20.08.2019 по 04.09.2019, запланована дата повернення 04.09.2019, тобто строк користування кредитом складає 16 днів (п. 1.3. Договору). Згідно п.1.4. Договору проценти за користування кредитом нараховуються за фактичну кількість днів користування кредитом у розмірі 2 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом протягом 16 календарних днів з дня надання кредиту та у розмірі 2,5 % від суми наданого кредиту за кожен день користування кредитом з дня, наступного за днем закінчення строку, якщо зобов`язання не виконані позичальником належним чином, наступні 80 календарних днів до 96 календарного дня включно з дати надання кредиту. Відповідно до 5.6. Договору у випадку порушення позичальником, своїх зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів за користування кредитом кредитодавець має право нараховувати позичальнику пеню у розмірі 2,5 % від суми залишку кредиту за кожен день прострочення повернення заборгованості, починаючи з дев`яносто сьомого дня з моменту надання кредиту до дня повного погашення заборгованості за кредитним договором. Нарахування пені за весь період прострочення відбувається в день фактичної її сплати або при зверненні кредитодавця до суду з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мали право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та могли відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Умови кредитного договору в момент його укладення сторонам були відомі та зрозумілі, вони з ними погодились, підписавши вказаний договір. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У відповідності до положень статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ( ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України). Правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України). За змістом положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, якою встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Як роз`яснено в п.п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за договором кредиту одна сторона - банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит у встановлений строк та сплатити відсотки Вимоги до форми і порядку укладення кредитного договору передбачено у ст. 1055 ЦК України, ст. 6 Закону України від 12 липня 2001 р. «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Кредитний договір укладається між позичальником і кредитодавцем в письмовій формі і визначає взаємні зобов`язання стосовно суми кредиту, терміну його повернення, розміру та порядку сплати відсотків і не може змінюватися в односторонньому порядку. До умов кредитного договору належать: об`єкти кредитування; розмір кредиту; умови його надання та погашення; процентні ставки за користування кредитом та порядок сплати процентів; умови здійснення банківського контролю за використанням коштів; способи забезпечення виконання зобов`язань клієнтом; перелік розрахунків та відомостей, необхідних для кредитування, строк їх надання клієнту; майнова відповідальність за порушення умов договору тощо. Важливим є право позичальника на отримання попередньої достовірної інформації про умови кредитування, у тому числі про усі платежі, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту. Виходячи з положень частини 2, 3 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг, умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Інформація, яка надається клієнту, повинна абезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги, без нав`язування її придбання. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», останній має право на достовірну і доступну інформацію. Як з`ясовано судом, оспорюваний договір кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору. З вищевикладеного слідує, що сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю в якій надано кредит, строк та мету кредитування. У своїй позовній заяві позивач вказує на порушення відповідачем п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання нею зобов"язань за договором, а також вважає порушеними вимоги ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кооперування», відповідно до якого у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу; сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Як на підставу визнання вказаного пункту недійсним, позивач посилається на те, що умови договору якими передбачено сплату позичальником пені за невиконання зобов`язань, не містять обмеження щодо строку нарахування пені і розміру такої неустойки. Пункт 5.6 договору передбачає, якщо у випадку порушення позичальником, своїх зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів за користування кредитом кредитодавець має право нараховувати позичальнику пеню у розмірі 2,5 % від суми залишку кредиту за кожен день прострочення повернення заборгованості, починаючи з дев`яносто сьомого дня з моменту надання кредиту до дня повного погашення заборгованості за кредитним договором. Нарахування пені за весь період прострочення відбувається в день фактичної її сплати або при зверненні кредитодавця до суду з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Поряд з цим, відповідно до п. 5.5 Кредитного договору, у випадку прострочення позичальником сплати процентів, нарахованих на суму кредиту, більш ніж на 14 календарних днів, позичальник додаткового до пені, сплачує кредитодавцю штраф у розмірі 100,00 грн. Верховний Суд у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 726/2129/16-ц вказав наступне: «Судами також установлено, що пункт 8.4 кредитного договору щодо встановлення відповідальності за невиконання умов договору у вигляді пені у розмірі 0,15 відсотка від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожен день прострочення є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків позивача як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов`язань за спірним договором». До аналогічний висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 623/2963/19, зазначивши, що встановлення сторонами умови кредитного договору в частині обов`язку позичальника сплачувати пеню, а саме, у розмірі 3,64 % від суми заборгованості, починаючи з першого дня заборгованості, на 15-й день - 5,02 %, на 30-й - 7,67 %, що становить до 2 703,38 % на рік (14*3,64+15*5,02+336*7,67), є несправедливою у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг відповідача, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. Таким чином, неправомірним є те, що реальний розмір пені за договором становить 912,5 % річних, тому що за рік прострочення клієнт зобов`язаний сплатити суму пені, яка в 9 разів більше, ніж сума отриманого кредиту. Крім того, зазначена інформація не була відображена відповідачем у детальному розписі сукупної вартості кредиту. Твердження відповідача в обґрунтування заперечень щодо заявлених позовних вимог про те, що з моменту укладення договору по даний час жодних нарахувань відповідно до п. 5.6. не проводилося та не може бути проведено відповідно до Закону України № 533-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», а також пояснення сторони позивача про те, що відповідач отримав від позичальника 42 097 грн., в той час, як сума кредиту була 6500 грн., суд не бере до уваги, оскільки вказаний факт не впливає на вирішення судом питання про визнання недійсності п. 5.6. кредитного договору За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд не бере до уваги пояснення подані у відзиві стороною відповідача, оскільки визначений у договорі розмір пені перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом, є явно завищений, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Таким чином, оскільки умови п. 5.6 договору є явно несправедливими по відношенню до боржника, суд вважає наявними підстави для визнання зазначеного пункту кредитного договору недійсним. З огляду на викладене, враховуючи висновки Верховного Суду у подібних спірних правовідносинах, надаючи оцінку на відповідність критерію справедливості умов кредитного договору про сплату пені за невиконання зобов`язань, оцінивши докази, подані сторонами, встановивши характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання кредитного договору частково недійсним підлягає до задоволення, а тому суд вважає за необхідне визнати недійсним з моменту укладення пункт 5.6. кредитного договору ЛЛ-00018893 від 20.08.2019 року укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАЙМ КЕПІТАЛ» та [PERSON] . Визначаючи розмір витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню із відповідача у користь позивача, суд враховує наступне. Як вбачається із поданих документів в підтвердження понесених судових витрат, 12 травня 2021 року між [PERSON] та Купенком М. С. укладено договір про надання правової допомоги №37. Крім того, суду наданого Акт № 1 від 13.07.2021 приймання передачі наданих послуг за договором № 37 про надання правової допомоги від 12.05.2021 року. Відповідно до акту приймання-передачі послуг від 13.07.2021, підписаного адвокатом Купенко М. С. та [PERSON] , адвокат Купенко М. С. надав [PERSON] послуги з правової допомоги на загальну суму 6000 грн.. Перелік та об`єм наданих послуг узгоджений сторонами у вказаному акті, а саме це підготовка позовної заяви до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 13.07.2021 (3 год. ? 2000 грн. = 6000 грн.) Згідно довідки від 13.07.2021 адвокат Купенко М С. засвідчує, що 13.07.2021 [PERSON] здійснила оплату готівкою в сумі 6000 грн., наданих правничих послуг адвокатом Купенко М. С. за договором № 37 від 12.052021 про надання правової допомоги. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до постанови Великої Палати ВС від 19.02.2020 р. у справі №755/9215/15-ц, висвітлено правову позицію щодо вирішення питання про професійну правничу допомогу, де зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Велика Палата вказала, що із запровадженням з 15 грудня 2019 року змін до ЦПК законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Колегія суддів зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням складності справи, обсягом виконаних адвокатом робіт (написання позовної заяви), часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, а також враховуючи те, що позов задоволено, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення із ТОВ «ЛАЙМ КЕПІТАЛ» на користь [PERSON] 6 000 грн. витрат на правову допомогу. Крім цього, суд вважає, що слід стягнути із відповідача в користь держави 908 грн. судового збору.

Outcome: approved