Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», про визнання транзакцій нечинними та відновлення залишку коштів на рахунку. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що 28.07.2020 року, звернувшись до територіального відокремленого безбалансового відділення №1000170175 філії Вінницького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» (м. Вінниця вул. Коцюбинського, 78), вона отримала виписку по картковому рахунку [NUMBER] , який їй належить. Ознайомившись із вказаною випискою по рахунку, позивач з`ясувала, що 06.04.2020 року о 10:15 год. невідомими особами, з належного їй карткового рахунку [NUMBER] , безпідставно, без її фізичної присутності, та без використання її платіжної картки, двома транзакціями, списано (перераховано) грошові кошти в сумі 19195,00 грн., та 3540,00 грн. В зв`язку з виявленням позивачем факту платіжної операції, яку вона не виконувала, позивач звернулася до представників територіального відокремленого безбалансового відділення № 1000170175 філії Вінницького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», з відповідною заявою клієнта, в якій просила надати їй пояснення стосовно проведених трансакцій по рахунку. Листом №101.29-09/1388//5978/2020-01/с від 28.07.2020 року, АТ «Державний ощадний банк України» повідомило [PERSON] , що оскільки картка з якої незаконно були зняті кошти, себе скомпрометувала її бажано замінити на нову. 05.11.2020 року, в зв`язку з тим, що 06.04.2020 року о 10:15 год. платіжна операція, по картковому рахунку виконана без фізичного пред`явлення позивачем електронного платіжного засобу та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, а картку позивач не втрачала і третім особам не передавала, ПІН код або іншу інформацію, яка дає змогу ініціювати платіжні операції теж нікому не повідомляла, позивач звернулася до відповідача з заявою про відновлення залишку коштів на її рахунку. Однак, листом №101.14-12/795 від 20.11.2020 року, АТ «Державний ощадний банк України» повідомив, що оскільки списання коштів відбулося внаслідок недотримання позивачем вимог п.9.14 Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, в відновленні залишку коштів на її рахунку, відмовлено. Такі дії та бездіяльність відповідача позивач вважає незаконними, а тому за захистом свого права звернувся до суду. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14.01.2021 року позовну заяву було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 30.04.2021року, заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області позов [PERSON] задоволено повністю. 26.08.2021 року, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області, заяву ПАТ «Державний ощадний банк України» про перегляд вказаного заочного рішення, задоволено - скасовано заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.04.2021року по цивільній справі за позовом [PERSON] до АТ «Державний ощадний банк України» про визнання транзакцій нечинними та відновлення залишку коштів на рахунку, розгляд справи призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, та роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин на яких він ґрунтується, в строк не пізніше 10 днів з дня отримання даної ухвали суду. 13.09.2021 року, на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором. 26.10.2021 року, Вінницьким міським судом Вінницької області, винесено ухвалу, якою прийнято зустрічну позовну заяву АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором і встановлено строк для подання відзиву на зустрічний позов не більше10 днів з дня вручення ухвали про прийняття зустрічного позову. Відповідач за зустрічним позовом скористався своїм правом та надав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначив, що зустрічних позовних вимог не визнає повністю та заперечує проти доводів зустрічної позовної заяви, з підстав їх невідповідності фактичним обставинам справи та необґрунтованості. 12.01.2022 року судом було задоволено клопотання представника позивача по первісному позову про витребування доказів. Незважаючи на отримання вищевказаної ухвали, відповідачем її вимоги не виконано, а витребувані докази суду не надано. Представник позивача в судове засідання не з`явився надав суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, представник позивача первісний позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити, з підстав викладених у позові, посилаючись норми матеріального права та на ряд наданих суду письмових доказів, щодо задоволення зустрічного позову заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлений. На підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] необхідно задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.07.2020 року позивачеві за первісним позовом стало відомо, що 06.04.2020 року о 10:15 год. невідомими особами, з належного їй карткового рахунку [NUMBER] , безпідставно, без її фізичної присутності, та без використання її платіжної картки, двома транзакціями, списано (перераховано) грошові кошти в сумі 19195,00 грн., та 3540,00 грн. Грошові кошти, якими заволоділи невідомі особи, віднесені відповідачем - АТ «Державний ощадний банк України», на рахунок кредитних зобов`язань позивача, з відповідним нарахуванням їй комісій банку, відсотків за користування кредитними коштами та пені за несвоєчасне погашення кредитних зобов`язань. 28.07.2020 року, в зв`язку з виявленням факту платіжної операції, яку вона не виконувала, позивач вернулася до представників територіального відокремленого безбалансового відділення №1000170175 філії Вінницького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», з відповідною заявою клієнта, в якій просила надати їй пояснення стосовно проведених трансакцій по рахунку. Однак, вимоги позивача щодо надання пояснень стосовно незаконних транзакцій, суми яких були дебітовані з її карткового рахунку, відповідач не виконав. 28.07.2020 року, позивач звернулася з заявою про вчинення відносно неї злочину до Лівобережного відділення поліції Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області, що підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку №12552 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 31.07.2020 року. 15.08.2020 року, відомості по заяві про вчинення злочину внесено до ЄРДР за №12020025020000240, що підтверджується Витягом з ЄРДР від 18.08.2020 року та листом Лівобережного ВП за №Б1305/201 від 17.08.2020 року. Листом №101.29-09/137 від 21.10.2020 року, відповідач відмовив позивачеві в припиненні нарахування відсотків та штрафних санкцій по спірній кредитній заборгованості. Судом встановлено і це не заперечувалося відповідачем, що 06.04.2020 року о 10:15 год. платіжна операція, по картковому рахунку [PERSON] виконана без фізичного пред`явлення нею електронного платіжного засобу та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, картку вона не втрачала, третім особам не передавала, ПІН код або іншу інформацію, яка дає змогу ініціювати платіжні операції теж нікому не повідомляла, про що свідчить заява про відновлення залишку коштів рахунку від 05.11.2020 року. Не знайшли свого підтвердження доводи відповідача, викладені в листі №101.14-12/795 від 20.11.2020 року, про те, що списання коштів відбулося внаслідок недотримання позивачем вимог п.9.14 Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Відповідачем за первісним позовом не встановлено та суду не надано доказів, які б підтверджували, що користувач [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно ч.1ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України № 223 від 30.04.2010 року банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій при відсутності доказів сприяння ним втраті, використання пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15, постанові від 23 січня 2018 року у справі №61-1856св17, постанові від 13 вересня 2019 року у справі №61-10469св18, постанові Верховного Суду від 17.06.2021 рокуу справі №759/4025/19. Частиною 3 ст. 1092 ЦК України передбачено, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. Згідно п. 32.3.2 ст.32 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку, повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. Відповідно до п.39.1 ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» суб`єкти переказу зобов`язані виконувати встановлені законодавством України та правилами платіжних систем вимоги щодо захисту інформації, яка обробляється за допомогою цих платіжних систем. Згідно п.39.4 ст.39 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» працівники суб`єктів переказу повинні виконувати вимоги щодо захисту інформації при здійсненні переказів, зберігати банківську таємницю та підтримувати конфіденційність інформації, що використовується в системі захисту цієї інформації. Працівники суб`єктів переказу несуть відповідальність за неналежне використання та зберігання засобів захисту інформації, що використовуються при здійсненні переказів, відповідно до закону. Таким чином, відповідач за первісним позовом не забезпечив дотримання вимог законодавства та не виконав зобов`язань перед позивачем за первісним позовом, як володільцем банківського рахунку щодо захисту інформації при здійсненні переказів. Згідно ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Враховуючи відсутність обставин, які безспірно доводять, що позивач [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд дійшов висновку про несанкціоноване списання грошових коштів з рахунку [PERSON] , у зв`язку із чим вони підлягають поверненню. За таких обставин суд розцінює дії та бездіяльність відповідача, які полягають в нарахуванні відсотків та штрафних санкцій по спірній кредитній заборгованості що виникла внаслідок платіжної операції, яка за твердженням позивача нею не виконувалася та відмову в відновленні залишку коштів на картковому рахунку позивача до того стану, у якому він був перед виконанням несанкціонованої платіжної операції, що мала місце 06.04.2020 року о 10:15 год., незаконними. Відповідно до частин третьої, статті 207 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Приписами пунктів 7, 8, 9 Положення "Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року N 705, на емітента покладено обов`язок після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Разом з тим, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Водночас у відповідності до пункту 8 розділу VI постанови НБУ Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів, у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії", заява N 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі "Парафіягреко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії", заява N 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі "Кантоні проти Франції", заява N 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі "Вєренцов проти України", заява N 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі "S. W. проти Сполученого Королівства", заява N 20166/92, § 36). Відтак, вимога про зобов`язання відновлення залишку коштів на рахунку, які існували до виникнення неправомірних транзакцій, що в свою чергу тягне за собою скасування нарахувань відсотків та неустойки після їх проведення, є правомірною. З огляду на зазначене, викладені в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, відповідачем за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги, а тому позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. Судом також встановлено, що як вбачається із зустрічної позовної заяви, 31.01.2019 року [PERSON] підписала заяву №55287503/310119 з акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. В своїй заяві, відповідач за зустрічним позовом вказала, що ознайомлена із договором комплексного банківського обслуговування, тарифами банку, зокрема умовами надання кредиту, на які погоджується та на подальші зміни до них. Однак із вищевказаної заяви не вбачається, що [PERSON] просила банк відкрити їй кредитну лінію чи встановити кредитний ліміт на картку в сумі 23000,00 грн. А тому, суд вважає, що встановлення позивачем за зустрічним позовом кредитного ліміту на картку відповідача за зустрічним позовом, в сумі 23000,00 грн., відбулося самовільно і без узгодження з [PERSON] . У заявах [PERSON] від 31.01.2019 року та від 25.04.2019 року строк кредитування та процентна ставка не були зазначені чи обумовлені сторонами угоди. На обґрунтування доводів зустрічної позовної заяви, позивач надав Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 05.08.2015 року, який не містить доказів повідомлення [PERSON] про встановлення їй кредитного ліміту, розміру відсоткової ставки за користування кредитом за її заявою №55287503/310119. Позивачем за зустрічним позовом не надано суду доказів на підтвердження того, що саме зазначені ним умови договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб розуміла відповідач [PERSON] , ознайомилася із ними та погодилася на них, підписуючи заяви від 31.01.2019 року та від 25.04.2019 року про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Окрім того, відсутні будь-які докази того, що вищезазначений договір, на момент встановлення кредитного ліміту на картці та незаконного списання, містив умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та комісії у зазначених позивачем в розмірах. А тому суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 634 ЦК України. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відсутність у заяві позичальника домовленостей сторін про розмір відсотків за користування кредитними коштами, комісії, надані позивачем умови договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб не можуть розцінюватися судом як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17. Отже, надані представниками позивача договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, з огляду на його мінливий характер, та відсутність підписів [PERSON] , суд не може вважати складовою частиною кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ним положень, оскільки ці умови прямо не передбачені в заяві [PERSON] . Таким чином, суд дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та комісії за користування кредитом. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, оскільки останній є значним за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Таким чином, зважаючи на відсутність належних та допустимих доказів, суд дійшов висновку про те, що при укладенні договору з відповідачем за зустрічним позовом 31.01.2019 року та 25.04.2019 року, позивач за зустрічним позовом недотримав вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов кредитування, на які він посилається при обґрунтуванні доводів зустрічної позовної заяви. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17. Вказані обставини у їх сукупності свідчать про відсутність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача за зустрічним позовом процентів за користування кредитом та комісії через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх оплаті позивачу в заявах від 31.01.2019 року та від 25.04.2019 року. Окрім того, відповідно до п. 5.6 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у п. 62 «Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 4 липня 2018 року № 75. Аналіз зазначених норм дає підстави суду дійти висновку, що виписки за картковими рахунками є неналежними доказами щодо наявності заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Аналогічна правова позиція була викладена неодноразово Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 вересня 2020 року по справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року по справі № 760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року по справі №278/2177/15-ц та від 25 травня 2021 року по справі №554/4300/16-ц. Таким чином, суд вважає, що оскільки укладений між сторонами кредитний договір від 31.01.2019 року та від 25.04.2019 року в вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту, вимоги позивача за зустрічним позовом в частині стягнення процентів за користування кредитом, 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу, 3% річних за несвоєчасне погашення процентів, втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу та втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів, виходячи з положень ч. 2 ст. 530 ЦК України, є безпідставними та не підлягають до задоволення. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 27 серпня 2020 року по справі № 188/1815/17. Щодо вимог позивача про стягнення основної суми боргу, то в даному випадку суд вважає, що вимоги позивача за зустрічним позовом є необґрунтованими зважаючи на те, що 28.07.2020 року, в зв`язку з виявленням [PERSON] факту платіжної операції, яку вона не виконувала, тобто виявленням фактичної крадіжки грошових коштів з її карткового рахунку, вона звернулася до представників Територіального відокремленого безбалансового відділення №1000170175 філії Вінницького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» (м. Вінниця вул. Коцюбинського, 78), з відповідною заявою клієнта, в якій просила надати їй пояснення стосовно проведених трансакцій по рахунку. Однак, вимоги заяви [PERSON] щодо надання пояснень стосовно незаконних транзакцій, суми яких були дебетовані з її карткового рахунку, відповідач, всупереч вимог закону, не виконав. Позивачем за зустрічним позовом не надано суду доказів того, що [PERSON] підписувала Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та ознайомлена з його змістом в момент підписання Заяви про приєднання. Окрім того, позивач не надав суду доказів того, що [PERSON] зверталася з клопотанням про встановлення їй на зарплатну картку кредитного ліміту в сумі 23000,00 грн. Таким чином, суд вважає, що виникнення заборгованості в сумі 23000,00 грн. по картковому рахунку [PERSON] сталося внаслідок порушення банком - позивачем за зустрічним позовом вимог ст. 1073 ЦК України та пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України № 223 від 30.04.2010 року. Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що користувач [PERSON] підлягає звільненню від відповідальності за здійснення платіжних операцій, які проведені без фізичного пред`явлення або електронної ідентифікації її спеціального платіжного засобу та його держателя, а позивач за зустрічним позовом недовів належними та допустимими доказами, що [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка давала змогу ініціювати платіжні операції щодо списання з її карткового рахунку грошових коштів в сумі 23000,00 грн. За змістом ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. За ч. 1 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. На підставі ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. На підставі ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії", заява N 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 рокуу справі "Парафіягреко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії", заява N 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі "Кантоні проти Франції", заява N 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі "Вєренцов проти України", заява N 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі "S. W. проти Сполученого Королівства", заява N 20166/92, § 36). Позивачем за зустрічним позовом не доведено обставин, які безспірно доводять, що [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а тому доводи філії акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - Вінницьким обласним управлінням АТ «Ощадбанк» є необґрунтованими та не підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Питання про судові витрати суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України відповідно до Закону України "Про судовий збір", та стягує з відповідача за первісним позовом 908,00 грн в дохід Державного бюджету України. В зв`язку з відмовою в задоволенні зустрічної позовної заяви, судові витрати понесені позивачем за зустрічним позовом суд залишає за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved