Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-23 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 07 жовтня 2021 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 08.07.2021 між ним та [PERSON] укладено договір позики на суму 50 000 грн. із строком повернення суми позики до 08.08.2021. Відповідач в порушення умов договору позики зобов`язання не виконав, суму позики не повернув, тільки через місяць після встановленого строку повернення грошових коштів - 07.09.2021 відповідач повернув 10 000 грн. Просить суд стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 40 000,00 грн. з урахуванням інфляції за весь час прострочення, 3% річних з 08.08.2021 до часу винесення рішення, судові витрати в розмірі 908 грн. та витрати пов`язані з наданням адвокатської допомоги. 08.10.2021 судом на адресу відділу аналітичного забезпечення Департаменту надання адміністративних послуг Маріупольської міської ради направлено запит щодо місця реєстрації відповідача. До суду надійшла відповідь з відділу аналітичного забезпечення Департаменту надання адміністративних послуг Маріупольської міської ради, згідно з якою відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 15.08.2014. Ухвалою суду від 19.11.2021 відкрито провадження в порядку позовного (спрощеного) провадження без повідомлення (виклику) сторін та надано відповідачу строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів з дня вручення відповіді позивача на відзив подати заперечення на відповідь. Відповідач про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження повідомлявся належним чином. До суду від відповідача не надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, у встановлений судом строк відзив на позов до суду не подав. За відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідач відзив на позов до суду не надіслав, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. За таких обставин, у відповідності до положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки клопотання про інше від сторін не надходили. Такий висновок суду, зважаючи, що відповідачем не подано відзив на позовну заяву та не повідомлено про причину невчинення ним своєчасно такої процесуальної дії, узгоджується також із положеннями частини восьмої статті 178 вказаного Кодексу. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін не надходили. Враховуючи вищевикладене, у відповідності до ст. 280 ч.1 п.4 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення по справі на підставі наявних у ній доказів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, дійшов таких висновків. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81,82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 08.07.2021 уклали договір позики, за яким відповідач отримав від позивача грошову суму у розмірі 50 000,00 грн. та зобов`язався повернути зазначену суму грошових коштів до 08.08.2021, відповідно до п.5 - договір є безпроцентним, договір позики посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лупіновою Н.Є., зареєстрований в реєстрі за № 883. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти чи інші речі, які визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Станом на день звернення позивачем з позовом до суду останній зазначає, що відповідачем [PERSON] повернуто 07.09.2021 лише 10 000 грн. Згідно зі ст.526, 527 ЦК України зобов`язання повинно бути виконано належним чином та відповідно з умовами договору та вимог Цивільного кодексу України. Боржник повинен виконати свої обов`язки, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором чи законом. За правилом ч. 1ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За умовами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, встановленому договором. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики у розмірі 40 000,00 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимоги в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних збитків за невиконання зобов`язань, суд враховує наступне. На підставі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлені договором або законом. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. За змістом норми ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, мають компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості. У постанові № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У зв`язку з вищевикладеним суд зазначає, що розрахунок стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України слід здійснювати за період з 08.08.2021, оскільки відповідач зобов`язувався повернути кошти саме до цієї дати, та до дня ухвалення рішення суду. Розрахунок інфляційних витрат здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, … ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Таким чином за період з 08.08.2021 по 07.09.2021 інфляційне збільшення за період прострочення боргу (31 день) у сумі 50 000 грн. складає: ІІС=(99,80:100)=0,99800000 50 000 х 0,99800000 - 50 000= -100 грн. За період прострочення боргу з 08.09.2021 по 24.01.2022 (139 днів) у сумі 40 000 грн. інфляційне збільшення складає: IIС = (101,2 : 100) x (100,9 : 100) x (100,8 : 100) x (100,6 : 100) x (101,30 : 100) = 1,04891341 40 000 х 1,04891341=1 956,54 грн. Таким чином інфляційне збільшення за період прострочення боргу складає 1 956,54-100=1 856,54 грн. Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3% x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Так, за період простроченого грошового зобов`язання з 08.08.2021 до 07.09.2021, сума 3% річних складає 50 000,00 x 3 % x 31 : 365 : 100 = 1 грн. 27 коп.; 2) з 08.09.2021 до 24.01.2022, сума 3% річних складає 40 000,00 x 3 % x 149 : 365 : 100 = 489 грн. 86 коп.; Таким чином загальна сума 3% річних за період з 08.08.2021 по дату ухвалення рішення суду складає 491 грн. 13 коп. Враховуючи те, що відомостей про повернення в повному обсязі боргу за договором позики від 08.07.2021 на час розгляду справи суду не надано, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача три відсотки річних за користування грошовими коштами у розмірі 491,13 грн. та індексу інфляції у розмірі 1 856,54 грн. за невиконання зобов`язань. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних та індексу інфляції обґрунтовані та підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного, суд, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини, дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості за договором позики у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню, тому з відповідача слід стягнути на користьь позивача суму боргу у розмірі 40 000 грн., три відсотки річних за користування грошовими коштами у розмірі 491,13 грн. та індексу інфляції у розмірі 1856,54 грн.,а всього 42 347 грн. 67 коп. Щодо питання про стягнення витрат на правову допомогу суд виходить із наступного. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Позивачем на підтвердження понесених судових витрат до позовної заяви додано договір про надання правової допомоги від 06.10.2021, укладений з адвокатом Моргуновим С.В., відповідно до якого адвокат зобов`язався представляти інтереси позивача у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Відповідно до акту виконаних робіт за договором від 06.10.2021 [PERSON] здійснив оплату за виконані адвокатом Моргуновим С.В.: усні консультації з питань предмету спору тривалістю 1 година робочого часу; підготовка та складання позовної заяви. Витрати [PERSON] за здійснення йому правової допомоги склали 2 500 грн. Відповідно до квитанції до прибуткового ордеру №5 від 06.10.2021, [PERSON] здійснив оплату за договором про надання правової допомоги у сумі 2 500 грн. Таким чином, витрати позивача на правову допомогу документально підтверджені та доведені, а тому підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі, тобто у сумі 2 500 грн. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто витрати, пов`язані із сплатою судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку із повним задоволенням позовних вимог, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору у розмірі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved