Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] від імені та в інтересах якої діє [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про збільшення розміру стягнення аліментів, мотивуючи тим, що на даний час розмір стягуваних із відповідача за рішенням суду аліментів в сумі 2000 гривень щомісячно, із врахуванням Наборів продуктів харчування, наборів непродовольчих товарів та наборів послуг для основних соціальних і демографічних груп населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №780 від 11 жовтня 2016 року (надалі - Наборів), є недостатнім для забезпечення дитини усім необхідним. Вважає, що реальний прожитковий мінімум на дитину від 6 до 18 років на день подання позову становить не 2618 гривень, як передбачено Законом України "Про державний бюджет на 2021 рік", а від 16865 гривень до 17596 гривень, згідно поданого нею та самостійно проведеного розрахунку відповідно до Наборів. Відповідач не несе будь-яких додаткових витрат на дитину, при цьому такі витрати вона несе самостійно, що і стало підставою для її звернення до суду з даним позовом. Також матеріальний стан відповідача покращився, а тому вона просить стягувати з останнього аліменти на утримання дитини в розмірі 8000 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судове засідання позивач без поважних причин не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Причин своєї неявки суду не повідомила. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позові та просить їх задовольнити. Крім того, додав, що на його думку розмір встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку встановлений Законом України "Про державний бюджет на 2021 рік", не відповідає такому розміру, що встановлений у постанові КМУ. Реальні витрати позивачки на утримання дитини набагато більші, аніж розмір аліментів, який сплачує відповідач. У зв`язку із зміною економічного становища в країні, відповідно збільшились витрати на дитину. Відповідач є підприємцем, іншої сім`ї немає, а також у своїй власності має магазин та вантажний автомобіль. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та пояснив, що його матеріальне становище на даний час у порівнянні з тим часом коли з нього за рішенням суду було стягнуто аліменти на утримання дитини, не покращилось, а на навпаки погіршилось. Він незважаючи на те, що зареєстрований, як фізична особа-підприємець в сфері внутрішніх вантажних перевезень починаючи з листопада 2021 року, такі не здійснює. Його магазин, який знаходиться в с. Кривки Тернопільського району вже 1 рік та 6 місяців не працює, при цьому на момент стягнення з нього аліментів на утримання дитини вказаний магазин працював. На даний час він живе на власні заощадження, з яких також регулярно сплачує аліменти та купує дитині необхідні речі. Враховуючи те, що на даний час раніше визначений йому судом розмір аліментів на утримання дитини в сумі 2000 гривень щомісячно, є на його думку недостатнім, а тому він згідний сплачувати на утримання дитини аліменти в розмірі 3000 гривень, але в жодному разі не 8000 гривень, які він не взмозі буде платити. Він є власником вантажного автомобіля VOLVO FH-12, 2000 року випуску, ще з 07 червня 2017 року. Позивач жодного разу не зверталась до нього з приводу сплати аліментів на дитину у більшому розмірі. Власного житла у нього немає, при цьому він проживає у житловому будинку своєї матері ще і двома своїми дітьми від першого шлюбу, які вже є повнолітніми. Стан його здоров`я нижче посереднього, особливо після ДТП. Вважає розмір витрат на правничу допомогу, які просить стягнути з нього позивачка, завищеними. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилась одна дитина, а саме: син - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із позивачкою, що стверджено нею у поданій позовній заяві, підтверджено її представником в судовому засіданні та визнано відповідачем. Рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 07 квітня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Вказаним судовим рішенням із [PERSON] на користь [PERSON] , стягнуто аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2000 гривень щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду, тобто з 28 лютого 2020 року і до досягнення ним повноліття. Встановлено, що відповідач зареєстрований, як фізична особа-підприємець, вид діяльності якого: вантажний автомобільний транспорт. За повідомлених відповідачем суду обставин, а також з врахуванням того, що позивачем та її представником не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що [PERSON] здійснює вказану підприємницьку діяльність та отримує за це прибуток в розмірі 40000-45000 гривень щомісячно (як це вказано у позовній заяві), такі твердження позивача та її представника, суд до уваги не бере та вважає їх голослівними. Суд зауважує, що сам по собі факт реєстрації особи, як підприємця, жодним чином не може свідчити про те, що така особа здійснює підприємницьку діяльність і отримує за це прибуток. Наявність у власності відповідача нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі (магазин), загальною площею 53,8 кв.м., що в [ADDRESS] , а також вантажного автомобіля VOLVO FH-12, 2000 року випуску, не свідчить про покращення матеріального становища останнього, оскільки вказане майно придбано ще відповідно у 2015 та 2017 роках, тобто до ухвалення Підгаєцьким районним судом рішення від 07 квітня 2020 року про стягнення аліментів. Судом не здобуто, а позивачем та його представником не доведено належними і допустимими доказами той факт, що магазин відповідача в с. Кривки працює та приносить йому щомісячний прибуток в сумі 20000-25000 гривень, при цьому самим відповідачем повідомлено суду, що вказаний магазин не працює вже 1 рік та 6 місяців. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтями 150, 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зміну (збільшення) розміру аліментів, позивач окрім власних розрахунків витрат на дитину та економічного становища в країні, посилалась на те, що у відповідача покращилось матеріальне становище. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Між тим, у силу вимог ст. 180 СК України обов`язок по забезпеченню даного рівня прожиткового мінімуму покладається на обох батьків. Позивачем та її представником не доведено жодними належними і допустимими доказами, наявність обставин, чи обставини, які б відповідно до ст.192 СК України, давали підстави суду збільшити розмір стягуваних із відповідача аліментів. Разом з тим, суд, враховуючи часткове визнання відповідачем позову, а також, що така процесуальна дія відповідає принципу диспозитивності цивільного процесу, не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] про збільшення розміру аліментів із 2000 гривень до 8000 гривень щомісячно, задовольнити частково на суму 3000 гривень щомісячно. Крім того, суд враховуючи рівність обов`язків батьків на утримання дитини, вважає, що така сума матеріального забезпечення сина [PERSON] не тільки не порушить, а й буде сприяти його праву на гідний рівень життя. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача в доход держави слід стягнути судовий збір в сумі 908 гривень. Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд вказує на наступне. Однією з основних з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносить витрати на професійну правничу допомогу саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу. Статею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг. Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: - надано договір на правову допомогу, - акт приймання-передачі наданих послуг, - платіжні документи про оплату таких послуг, - розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Наявність договірних відносин між адвокатом Пономаренко І.А. та [PERSON] підтверджується договором на надання правової допомоги від 01 грудня 2021 року. Згідно вказаного Договору, сторони погодили, що послуги адвоката з надання правової допомоги у цій справі, є платними. Загальний розмір указаних робіт становить 6 000 гривень. Акту приймання-передачі наданих послуг на підтвердження понесених витрат на правову допомогу до матеріалів справи позивачем та її представником не додано. Згідно змісту квитанції до прибуткового касового ордера до договору від 01 грудня 2021 року, адвокатом Пономаренко І.А. 01 грудня 2021 року прийнято від [PERSON] - 6000 гривень. В силу ч.ч.4-6 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд, звертає увагу на те, що в договорі про надання правової допомоги між адвокатом Пономаренко І.А. та позивачем не визначено конкретної суми гонорару адвоката за 1 годину його роботи, а лише загальний розмір гонорару за даним договором, який становить 6000 гривень, без врахування судових засідань, у випадку призначення судових засідань, замовник сплачує за кожне засідання суму в розмірі 2000 гривень (п.4.1. договору). Разом з тим вказаний пункт не обумовлює питання безпосередньої участі в судовому засіданні представника позивача, а лише те, що позивач (замовник послуг) у випадку самого призначення судових засідань, за кожне з них сплачує виконавцю - адвокату Пономаренку І.А. кошти в сумі 2000 гривень, навіть без його участі у ньому. Суд, вказує на те, що саме по собі призначення судових засідань судом не пов`язане із здійсненням представництва адвокатом в суді. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії»(Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. У попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, які позивач понесе у зв`язку з розглядом справи зазначено, що на підготовку позовної заяви представником позивача [PERSON] було затрачено 7 годин 40 хвилин, однак виходячи із її змісту та обсягу, суд переконаний, що на її підготовку могло бути затрачено не більше 1 години 30 хвилин. Також у вказаному розрахунку [PERSON] вказано, що позивач понесе, а не понесла інші витрати пов`язані із наданням правової допомоги, зокрема: реєстрація та облік позовної заяви (затрачено 20 хвилин), однак така позовна заява адвокатом ніде не реєструвалась, що вбачається із її змісту; підготовка відповідних документів, проте яких саме не зазначено (затрачено 5 годин), складання позовної заяви (80 годин), вивчення нормативних актів (5 годин), при цьому вказані послуги охоплюються підготовкою позовної заяви. Фактичне надання адвокатом вище перелічених та інших послуг зазначених у попередньому (орієнтовному) розрахунку, не підтверджується належними і допустимими доказами. Такий вид юридичних послуг адвоката, як інструктаж, на який [PERSON] згідно попереднього розрахунку було затрачено 7 годин 20 хвилин, взагалі не передбачений Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". [PERSON] зазначається, що ним на вивчення нормативних актів буде затрачено 5 годин, а також на ознайомлення з практикою та нормативними документами - 54 години, що охоплюється вивченням нормативних актів і вказує на дублювання його послуг (одна послуга, але інша назва). З поданої позовної заяви та доданих до неї документів взагалі не видно, що [PERSON] знайомився з практикою судів вищих інстанцій, якщо саме це він мав на увазі, оскільки не конкретизується з якою практикою, так як посилання на яку-небудь практику відсутнє. З матеріалів справи не вбачається, що [PERSON] витребовувались які-небудь документи, на що ним згідно попереднього розрахунку було затрачено 6 годин. На підставі вищенаведеного, суд, вирішуючи питання про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи складність справи, яка є малозначною (п.3 ч.6 ст.19 ЦПК України), обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, виходячи із критерію їх співмірності та розумності, враховуючи заперечення відповідача та вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, вважає, що вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, які позивач понесла, підлягає до часткового задоволення, а саме шляхом стягнення із відповідача на користь позивача витрат пов`язаних з розглядом справи (на професійну правничу допомогу) в сумі 3500 гривень. На підставі наведеного,

Outcome: partial