Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

29 грудня 2018 року до суду надійшла позовна заява позивача до відповідача про стягнення тимчасової державної допомоги, в якому позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради 16\~107, 50 грн. та сплачений судовий збір в сумі 1762 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання (перебування) їх невідоме, затвердженого постановою КМУ від 22.02.2006 р. № 189, в зв`язку з ухиленням відповідача від виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, та виданого на його виконання 25.02.2002 року виконавчого листа про стягнення аліментів на утримання доньки [INFO] на користь [PERSON] у розмірі 1\\4 частини зі всіх видів заробітку, але не менше 1\\2 неоподаткованого мінімуму доходів громадян щомісячно, починаючи з 13.02.2002 року та до її повноліття. На підставі заяви [PERSON] у січні 2017 року, їй була призначена тимчасова допомога на доньку, 2001 року народження . За період з 01.01.2017 р. по 31.12.2017 р. допомога була виплачена в розмірі 10\~527,50 грн., з01.01.2018 року по 01.06.2018 року - 5\~580 грн., а загалом 16\~107, 50 грн. Водночас за інформацією Головного управління державної фіскальної служби у Миколаївській області відповідач упродовж 2017-2018 років отримав дохід в сумі 43\~086,20 грн. Відповідач в добровільному порядку виплачені кошти тимчасової допомоги на рахунок Департаменту не повернув, тому позивач відповідно до п. 12 Порядку, просить стягнути з відповідача на його користь виплачені кошти. Протоколом автоматизованого розподілу справи від 29.12.2018 року, дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою від 04.01.2019 року дана позовна заява залишена без руху. На виконання даної ухвали позивачем надана позовна заява у новій редакції 22.01.2019 року. Ухвалою від 29.01.2019 року матеріали за підсудністю направлені до Заводського районного суду м. Миколаєва. 22.03.2019 року суддею Заводського районного суду м. Миколаєва відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання на 08.04.2019 року. Слухання справи неодноразово судом відкладалось. 29.11.2019 року від позивача надійшла заява про уточнення анкетних даних відповідача - [PERSON] , [INFO] , який проживає у [ADDRESS] . Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.11.2019 року дана справа за підсудністю направлена до Центрального районного суду м. Миколаєва. Протоколом автоматизованого розподілу від 14.01.2020 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою від 17.01.2020 року дана справа прийнята суддею до свого провадження та визначена дата підготовчого судового засідання на 11.03.2020 року. У зв`язку з неявкою сторін, слухання справи відкладено на 24.04.2020 року. 31.03.2020 року від [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантином. Дане клопотання судом задоволено та слухання справи відкладено на 02.06.2020 року. 29.05.2020 року від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю надати відповідні документи. Слухання справи відкладено на 31.08.2020 року. 28.08.2020 року [PERSON] надав до суду відзив на позов, у якому просив у задоволенні відмовити, вказавши таке. З 03.08.2017 року по 10.04.2018 року та з 23.05.2018 року по 06.11.2018 року він мав офіційний заробіток, а за такого, державний виконавець у порушення вимог ЗУ « Про виконавче провадження», утримання з його заробітної плати не проводив. Окрім того, ним, за вказаний період сплачувались аліменти. При цьому, відповідач вважав, що відповідно до приписів ст. 13 ЗУ «Про прокуратуру», позов міг бути пред`явлений керівником прокуратури, а не його заступником. При цьому, пред`являючи позов, прокурор не довів та не надав доказів того, що при перевірці фактів порушення законодавства, прокурором надавались рекомендації департаменту праці та соціального захисту населення щодо подачі даного позову до суду. У зв`язку з подачею відзиву, слухання справи відкладено. 15.09.2020 року від прокуратури надійшла відповідь на відзив, з посиланням на таке. Відповідно до ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення таких інтересів якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Право подання процесуальних документів при реалізації конституційної функції представництва інтересів держави визначено ст. 24 ЗУ «Про прокуратуру», згідно до приписів якої заступник має право підпису позову. Окрім того, згідно отриманого прокурором запиту після надходження заперечень, вбачається, що відповідач розпочав сплату аліментів з серпня 2018 року. Доводи відповідача щодо невжиття державним виконавцем заходів, передбачених ЗУ «Про виконавче провадження», не входить до предмету даного позову та не спростовує факту несплати аліментів. При цьому, Департамент праці та соціального захисту населення не проводив перевірки можливості сплати боржником аліментів на своїх дітей, тобто не вжив заходів щодо відшкодування нанесених збитків. Таким чином, прокурором пред`явлено позов за наявності належних та достатніх підстав для представництва інтересів держави у суді. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі 15-рп\\2002, виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. 24.09.2020 року адвокатом відповідача надані заперечення на відповідь на відзив позивача, аналогічна відзиву. Ухвалою суду від 31.03.2021 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. Слухання справи неодноразово відкладалось. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутності представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Адвокат Михайленко О.В. просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Справа розглядається. відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. На виконання рішення суду, Центральним районним судом м. Миколаєва виданий виконавчий лист № 2-4-932-2002 від 25.02.2002 р. про стягнення з [PERSON] аліментів в розмірі 1\\4 частини зі всіх видів заробітку щомісячно на утримання доньки, [INFO] , починаючи з 13.02.2002 року та до її повноліття на користь матері [PERSON] . Згідно довідок Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області № 909, 01.05\\27864, [PERSON] не отримувала аліменти з [PERSON] у період з 01.01.2017 р. по 30.06.2018 р. За заявою [PERSON] , поданої до управління, їй була призначена тимчасова державна допомога на доньку [PERSON] , [INFO] , щомісяця з 01.01.2017 р. по 31.12.2017 р., та з 01.01.2018 року по 30.06.2018 року. За наданими довідками за вказані періоди [PERSON] отримала тимчасову допомогу в сумі відповідно 10\~527, 50 грн., та 5\~580,00 грн., на підставі ч. 3 п. 10 Порядку призначення і виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитини або місце проживання їх невідоме, затвердженого Постановою КМУ від 22.02.2006 р. За даними Головного Управління ДФС у Миколаївській області від 08.10.2018 року № 20341\\9\\14-29080, [PERSON] з 01.07.2017 року має доходи. За період з 01.01.17 року по 30.06.2017 року інформація про доходи відсутня. 02.11.2018 року за № 09.4947\\01 Департаментом праці та соціального захисту населення направлено повідомлення Миколаївській місцевій прокуратурі №1 про те, що ними не проводилась перевірка можливості сплати аліментів боржниками аліментів на своїх дітей. 19.12.2018 року Миколаївська місцева прокуратура №1 направила директору Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради вимогу щодо стягнення з [PERSON] витрат на утримання дитини в сумі 16\~107,50 грн., оскільки встановлено, що він має доходи. 28.12.2018 року за номером 09.6132\\08, Миколаївській місцевій прокуратурі № 1 направлена інформація Департаментом праці та соціального захисту населення щодо не проведення перевірки та не пред`явлення позову до [PERSON] . Відповідно до п. 2 Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженого постановою КМУ від 22.02.2006 р. № 189, - тимчасова допомога призначається у разі, зокрема, коли рішення суду про стягнення аліментів з одного з батьків не виконується у зв`язку з ухиленням від сплати аліментів або відсутністю у боржника коштів та іншого майна, на які за законом може бути звернено стягнення, або місце проживання (перебування) одного з батьків не встановлено. Згідно з 180 СК Кодексу батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 181 СК України визначає способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Відповідно до ч. 8, 10 ст. 181 СК України якщо місце проживання чи перебування батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога з урахуванням матеріального стану сім`ї, у якій виховується дитина. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Суми наданої дитині тимчасової державної допомоги підлягають стягненню з платника аліментів до Державного бюджету України у судовому порядку. У добровільному порядку відповідач надану дитині тимчасову державну допомогу до цього часу не сплатив, та на даний час не згоден її повернути державі. Відповідно до п. 12 Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, - якщо виникла можливість стягнення аліментів з одного з батьків, виявлено, що один з батьків може утримувати дитину або встановлено місце проживання (перебування) одного з батьків, у зв`язку з чим можливе стягнення з нього коштів на утримання дитини, орган соціального захисту населення, у разі неповернення коштів добровільно в установлені строки, звертається до суду із заявою про стягнення суми сплаченої тимчасової допомоги. Стягнуті кошти зараховуються до державного бюджету. За наданою довідкою про доходи від 28.08.2020 року, [PERSON] працює у ТОВ «Джейбіл Сьоркіт Юкрейн Лімітед», та займає посаду оператора автоматичної лінії підготовки та паяння електрорадіоелементів, та загальна сума його доходів за період з травня 2019 року по листопад 2018 року складає 57458,18 грн. Утримання аліментів проведено з липня 2018 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими та з відповідача підлягає стягненню тимчасова державна допомога у сумі 16107,50 грн. Заперечення проти позову відповідача не заслуговують на увагу, виходячи з наступного. У відповідності до приписі ст. 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач не надав та судом не добуто доказів того, що за вказаний період він сплачував аліменти на утримання доньки. Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Таким чином, слід розмежовувати прокуратуру в організаційних зносинах з державними органами, як юридичну особу, де оскаржуються дії її службових осіб (надання чи ненадання відповіді на звернення тощо), як роботодавця (щодо звільнення чи притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника), як в ході організаційно-господарської роботи (стороною договорів щодо ремонту приміщень прокуратур, поставки газу тощо) так і в ході виконання її конституційних функцій, як органу держави, зокрема щодо здійснення представництва інтересів держави в суді. Відповідно до статті 24 Закону України "Про прокуратуру" визначено особливості здійснення окремих форм представництва інтересів громадянина або держави в суді. Так, у частині 1 даної статті зазначено, що право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Саме в другому випадку було заявлено позов заступником керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1, за такого, у заступника прокурора наявні повноваже ння щодо підпису позову. За загальним правилом визначеним у абз. 3 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній. Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше сформованого висновку щодо застосування цієї норми в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі ВС, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства. До таких висновків приходить Велика Плата Верховного Суду у постанові від 06.07.2021 року у справі №911/2169/20. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах ( висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, в пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, пункт 26 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц). Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах ( пункт 35 постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган ( пункт 27 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон), який набрав чинності 15.07.2015. Частина перша цієї статті визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Згідно з абзацами першим та другим частини третьої статті 23 Закону Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Абзац третій частини третьої цієї статті передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону, має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на положення частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У контексті цього засадничого положення відсутність у Законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави. Цим висновком Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку щодо застосування частини третьої статті 23 Закону в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 363/4656/16-ц, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру". Водночас тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. При цьому розширений підхід до визначення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. "Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. "Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 11762,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved