Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У серпні 2020 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивачка) в особі представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач, разом - сторони) про звільнення від сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , встановлених рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02.02.2015, та від сплати заборгованості за аліментами. Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народився син [PERSON] , [INFO] . Згідно з рішенням суду від 29.09.2014 шлюб сторін розірвано. Підставою руйнації сім`ї стало застосування відповідачем до позивачки насилля. Після останнього випадку побиття позивачка потрапила до лікарні, по виходу з якої не змогла повернутися у свою квартиру, оскільки відповідач змінив замки. Також відповідач вжив усіх заходів, щоб позивачка не мала можливості спілкуватися з сином. Своїми умисними діями відповідач усунув позивачку від участі у вихованні та у спілкуванні з дитиною, вживав заходів аби позивачку звільняли з роботи, і вона не мала можливості заробляти собі на існування. Усі намагання позивачки мирним шляхом врегулювати спір призводять лише до конфліктів, усі речі, які позивачка намагалась передати сину, відповідач забирав та категорично забороняв дитині будь що приймати від позивача. Права позивачки як матері на сьогодні є порушеними. У лютому 2017 р. позивачка випадково дізналась про існування рішення суду про стягнення з неї на користь відповідача аліментів на утримання сина в розмірі 1/3 частини її доходів. У квітні 2017 позивачка також дізналась про наявність виконавчого провадження щодо стягнення з неї аліментів на сина, який проти своєї волі проживає з відповідачем. Після того як відповідач створив позивачці перешкоди у потраплянні до квартири, у якій вони спільно проживали, вона опинилась на вулиці без засобів для існування, при цьому відповідач неодноразово приходив до роботодавця позивачки і погрозами та примусом, в тому числі наданням неправдивої інформації, змушував звільнити позивачку. Тому позивачка змушена була зайнятися особистою підприємницькою діяльністю. На той час, коли позивачка працювала та отримувала стабільний заробіток, відповідач відмовлявся приймати від неї будь-які кошти для дитини, а отримання відповідачем щомісячного доходу в розмірі 200 000 грн. свідчить про те, що він не потребував і не потребує сторонньої допомоги в утриманні дитини, а його метою є знущання над позивачкою та бажання знищити її морально і фізично, а також створення умов для позбавлення її батьківських прав. Внаслідок постійних страждань, психологічного тиску та фізичних катувань у позивачки розвинулась тяжка хвороба - рак молочної залози, у 2020 р. вона перенесла кілька операцій та в подальшому пройшла кілька курсів хіміотерапії, проте хвороба не відступила і загроза для її життя продовжує існувати. З огляду на тяжкий стан здоров`я позивачка фізично не може працювати, жодних доходів та нерухомого і рухомого майна у неї немає, вона перебуває на утриманні батьків похилого віку, які самі потребують догляду від неї у зв`язку зі старістю та хворобами, а тому не має коштів навіть для свого лікування. За таких обставин позивачка не може сплачувати аліменти на утримання дитини, а заборгованість за аліментами утворилась з незалежних від неї причин. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву не скористався. В судовому засіданні відповідач в особі представника [PERSON] заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що за наявними даними відповідачка не працює з 2014 р., жодного разу вона не сплатила кошти на утримання дитини, а усі її дії свідчать про намір на ухилення від сплати аліментів, у зв`язку з чим за цим фактом розслідується кримінальне провадження. За міркуванням представника відповідача наведені у позовній заяві обставини не є підставою для звільнення від сплати аліментів, а згідно з наданими позивачкою документами її хвороба виникла у 2020 р. і завершилась встановленням третьої групи інвалідності, що не позбавляє позивачку, яка має фах юриста, можливості працювати за спеціальністю. Представник відповідача також зазначив, що позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що вона хворіла впродовж 2021-2022 років, а відтак і не доведено наявність підстав для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Правом на подання пояснень щодо позову треті особи не скористались, від представника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ, далі - Дарницький РВ ДВС у м. Києві) надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. Ухвалою від 01.09.2020 суд залишив позовну заяву без руху та надав десятиденний строк для усунення недоліків. 23.11.2020 від представника позивача на виконання вимог ухвали суду надійшла позовна заява у новій редакції, заява про звільнення від сплати судового збору та додаткові докази. 04.12.2020 від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів. Ухвалою від 05.01.2021 суд звільнив позивачку від сплати судового збору, відкрив провадження за її позовом, встановив строк для подання відзиву на позовну заяву та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 12.05.2021. 12.05.2021 від Дарницького РВ ДВС у м. Києві надійшов розрахунок заборгованості за аліментами з клопотанням про розгляд справи за відсутності його представника. В підготовчому засіданні 12.05.2021 представник відповідача заявив клопотання про закриття провадження у справі, у задоволенні якого суд відмовив. Також суд зобов`язав представника позивача надіслати відповідачу додаткові докази у триденний строк, встановив додатковий строк для подання відзиву на позовну заяву, строки для подання інших заяв по суті справи та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 16.06.2021. 14.05.2021 від представника позивача надійшла заява з доказами виконання ухвали суду. 03.06.2021 від Дарницького РВ ДВС у м. Києві надійшла заява про розгляд справи за відсутності його представника. В підготовчому засіданні 16.06.2021 представник відповідача заявив клопотання про прийняття до спільного розгляду з первісним позовом зустрічної позовної заяви про стягнення заборгованості за аліментами, пені та індексу інфляції, у прийнятті якої суд відмовив. Також суд відмовив у задоволенні клопотань представника відповідача про відкладення підготовчого засідання та про виклик позивачки в судове засідання, відхилив його заперечення на дії головуючого, зобов`язав представника позивачки надати оригінали документів та протокольною ухвалою закрив підготовче провадження і призначив справу до розгляду по суті на 15.09.2021. 30.06.2021 від представника відповідача надійшла апеляційна скарга на протокольну ухвалу суду про відмову у прийнятті та поверненні зустрічної позовної заяви. 03.08.2021 справу передано до Київського апеляційного суду. Ухвалою Київського апеляційного суду від 29.10.2021 апеляційну скаргу представника відповідача залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. 09.11.2021 справа надійшла до Дарницького районного суду м. Києва та призначена до розгляду по суті на 18.01.2022. 07.12.2021 від Дарницького РВ ДВС у м. Києві надійшла заява про розгляд справи за відсутності його представника. В судовому засіданні 18.01.2022 суд заслухав вступні промови представників сторін, дослідив письмові докази та за клопотанням представника відповідача оголосив перерву до 28.01.2022. 28.01.2022 від представника позивачки надійшла клопотання про долучення актуального розрахунку заборгованості зі сплати аліментів. В судове засідання 28.01.2022 з`явився представник відповідача, представник позивачки до суду не з`явився без повідомлення причин неявки. Зважаючи на те, що справа перебуває в провадженні суду тривалий час, а сторони надали заяви по суті справи і усі наявні у них докази та на обґрунтування своїх позицій у спірних правовідносинах проголосили перед судом свої вступні промови, суд визнав за можливе завершити розгляд справи за відсутності представника позивачки. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. 26.06.2007 сторони зареєстрували шлюб. [INFO] у подружжя народився син [PERSON] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.09.2014 шлюб сторін розірвано. 02.02.2015 Дарницький районний суд м. Києва ухвалив заочне рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина в розмірі 1/3 частини усіх видів доходів, починаючи з 30.10.2014, до досягнення дитиною повноліття. Вказаним рішенням суду установлено, що дитина проживає з батьком, а мати, будучи зобов`язаною утримувати свою дитину, добровільно матеріальної допомоги не надає. 16.09.2015 Апеляційний суд м. Києва постановив ухвалу, якою відхилив апеляційну скаргу представника позивачки на вищевказане рішення суду. Наведена обставина спростовує ствердження позивачки про те, що про існування рішення суду про стягнення аліментів вона випадково дізналась лише у лютому 2017 р. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2015 визначено місце проживання [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Судом установлено, що після розірвання шлюбу з відповідачем позивачка переїхала до батьків у м. Кривий Ріг, вона тривалий час ніде не працює і фактично перебуває на утриманні батьків-пенсіонерів. У вересні 2017 р. позивачка вже зверталася до суду з аналогічними вимогами, проте рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.03.2019, залишеним без змін Київським апеляційним судом, у задоволенні позову було відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивачкою не доведено наявність обставин, які за положеннями сімейного законодавства можуть бути підставою для звільнення від сплати аліментів та заборгованості за аліментами. У січні 2020 р. у [PERSON] було виявлено онкологічне захворювання, у зв`язку з чим вона проходила тривале амбулаторне та стаціонарне лікування, 05.02.2020 їй було проведено операцію з видалення молочної залози, в подальшому приймала гормональні препарати та пройшла кілька курсів хіміотерапії, що підтверджуються наданими представником позивачки медичними документами. Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 588377 позивачці встановлено третю групу інвалідності з 13.07.2020 безтерміново. З електронного направлення на стаціонарне лікування від 11.08.2020 вбачається, що позивачка також хворіє на токсичний гепатит з важким перебігом. Судом установлено, що виданий за рішенням суду про стягнення аліментів виконавчий лист перебуває на виконанні в Дарницькому РВ ДВС у м. Києві (виконавче провадження № 49376833/9), проте рішення суду позивачкою не виконується. Згідно наданого державним виконавцем розрахунку розмір заборгованості позивачки за аліментами станом на 20.01.2022 становить 379 554,90 грн. З огляду на те, що на час виникнення заборгованості позивачка не працювала, на час видачі виконавчого листа її місце проживання було зареєстроване у м. Києві та із заявою про зміну місця проживання на м. Кривий Ріг вона до державного виконавця не зверталась, розмір заборгованості за аліментами обчислений відповідно до положень частини 2 статті 195 СК України, виходячи із статистичних даних щодо середньої заробітної плати по м. Києву. ІV. Мотивувальна частина. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття (стаття 51 Конституції України) та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (далі - СК України). Стаття 179 СК України визначає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України). Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналіз наведених законодавчих норм в їх сукупності дає підстави для висновку, що стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, а право на отримання аліментів на утримання дитини має той з батьків або інших законних представників, разом з яким проживає дитина. Отже з огляду на те, що малолітній син сторін проживає з батьком, що засвідчено рішенням суду про визначення місця проживання дитини, і саме батько забезпечує його життєдіяльність і повне утримання, доводи позивачки про порушення відповідачем її материнських прав та отримання ним доходу, достатнього для самостійного утримання дитини, не заслуговують на увагу і є безпідставними. Аліментні зобов`язання позивачки виникли на підставі чинного рішення суду, яке є обов`язковим до виконання на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (статті 124, 129 Конституції України, стаття 18 ЦПК України). Однак обов`язковість виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання дитини не означає, що таке рішення не може бути згодом переглянуте за наявності визначених законом підстав, що випливає зі змісту норми статті 18 СК України, якою закріплене право кожного учасника сімейних відносин, який досяг 14 років, на судовий захист свого права та інтересу, та визначено можливі способи такого захисту, серед яких зміна правовідношення, припинення правовідношення, а також його анулювання. Відповідно до положень статей 188, 190 СК України та за змістом статті 273 цього Кодексу, що регулює відносини надання утримання іншим членам сім`ї та родичам, яку суд застосовує до спірних правовідносин за аналогією закону (стаття 10 СК України), обставинами, які можуть бути підставою для звільнення батьків від обов`язку утримувати дитину, є отримання дитиною доходу, що набагато перевищує дохід кожного з батьків, що повністю забезпечує потреби дитини, укладення батьками з дозволу органу опіки та піклування договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, а також визначення місця проживання дитини (за згодою батьків, самої дитини, органом опіки та піклування або в судовому порядку) з тим з батьків, хто є платником аліментів. На обставини, з якими законодавець пов`язує можливість звільнення батьків від обов`язку утримувати дитину, позивачка не посилається і доказів на їх підтвердження суду не надано, а відтак правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Водночас суд зауважує, що відмова у задоволенні вимог про звільнення від сплати аліментів не позбавляє позивачку права ставити питання про захист порушеного права в інший спосіб, зокрема, шляхом звернення з позовом про зменшення розміру аліментів, що передбачено частиною 1 статті 192 СК України, за приписами якої розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Вимоги позову про звільнення від сплати заборгованості за аліментами обґрунтовані посиланням на положення частини 2 статті 197 СК України, якою передбачено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Аналіз змісту наведеної правової норми свідчить про те, що істотними обставинами, які можуть бути підставою звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами, можуть бути лише ті, які стали причиною або однією з причин виникнення такої заборгованості. Однією з причин виникнення заборгованості за аліментами позивачка зазначає свою тяжку хворобу, що підтверджується наданими суду медичними документами. Незважаючи на те, що рішення суду про стягнення аліментів позивачка ніколи не виконувала, сукупність наявних у медичних документах фактичних даних про її онкологічне захворювання, його перебіг та виявлене у неї в подальшому тяжке захворювання печінки, розцінюються судом як достатні підстави для застосування до спірних правовідносин положень норми частини 2 статті 197 СК України, оскільки не викликає сумнівів той факт, що такі хвороби є хронічними та зумовлюють необхідність тривалого і дороговартісного лікування. Обґрунтовуючи причини несплати присуджених судом аліментів, позивачка посилається також на неправомірну поведінку відповідача, порушення ним її материнських прав та наявність у відповідача доходів, достатніх для самостійного утримання дитини, проте ці доводи суд відхиляє, оскільки вказані обставини не є тими обставинами, з якими закон пов`язує можливість звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Судом установлено, що син [PERSON] є єдиною дитиною позивачки і жодних доказів, які б свідчили про наявність у неї тяжкої хвороби до 2020 р. та неможливість влаштування на роботу, суду не надано, а відтак доводи позову про відсутність вини позивачки у виникненні у вказаний період заборгованості за аліментами не заслуговують на увагу. Є бездоказовими і ствердження позивачки про надання нею утримання для своїх батьків похилого віку. Більше того, за змістом статей 182, 192 СК України наявність у платника аліментів інших утриманців може ураховуватись при вирішенні вимог про зменшення розміру аліментів, проте з огляду на конституційне положення про обов`язковість виконання рішення суду сама по собі вказана обставина не може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Отже на підставі оцінки наведених сторонами аргументів і наданих ними доказів суд знайшов переконливими доводи позову про наявність підстав для звільнення позивачки від сплати лише тієї заборгованості за аліментами, яка виникла у зв`язку з її тяжкою хворобою. При визначенні конкретного розміру заборгованості за аліментами, підстави для звільнення від сплати якої доведені належними та допустимими доказами, суд виходять з того, що онкологічне захворювання було виявлене у позивачки у січні 2020 р., а у липні 2020 р. вона набула статусу особи з інвалідністю. У вказаний період позивачка несла значні витрати, пов`язані з лікуванням хвороби, що становила загрозу для її життя, а тому суд вважає справедливим та розумним повністю звільнити її від сплати заборгованості за вказаний період. Здійсненими судом арифметичними розрахунками установлено, що за вказаний період заборгованість за аліментами склала 38 046,30 грн., що і є сумою заборгованості, від сплати якої суд звільняє позивачку. З моменту установлення інвалідності позивачка отримала право на одержання пенсії та з огляду на наявність у неї спеціальності юриста і висновок медико-соціальної експертної комісії щодо умов і характеру праці має можливість влаштуватись на роботу за фахом. Водночас слід урахувати, що наявні у позивачки тяжкі захворювання є хронічними і потребують постійних витрат на лікування, а тому суд вбачає підстави для часткового звільнення її від сплати заборгованості за аліментами, яка виникла з серпня 2020 р., виходячи з визначеного статтею 182 СК України мінімального розміру аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір заборгованості, від сплати якої суд звільняє позивачку за вказаний період, розраховується шляхом віднімання від нарахованої державним виконавцем суми заборгованості суми аліментів, що підлягала сплаті виходячи із мінімального розміру аліментів у місячному обчисленні (за січень 2022 р. - у денному обчисленні). У спірний період прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років становив: з 01.07.2020 - 2 318 грн.; з 01.12.2020 - 2 395 грн.; з 01.07.2021 - 2510 грн.; з 01.12.2021 - 2 618 грн. Отже за період з серпня 2020 р. по листопад 2020 р. позивачка повинна була сплатити аліменти в сумі 4 636 грн. (2 318/2х4); за період з грудня 2020 р. по червень 2021 р. - 8 382,50 грн. (2 395/2х7); за період з липня 2021 р. по листопад 2021 р. - 6 275 грн. (2 510х5); за грудень 2021 р. - 1 309 (2 618/2); за 20 днів січня 2022 р. - 844,52 грн. (1 309/31х20), а усього 21 447,02 грн. За вказаний період заборгованість позивачки за аліментами склала 115 217,02 грн., а відтак розмір заборгованості за аліментами, від сплати якої суд звільняє позивачку, становить 93 770 грн. (115 217,02 - 21 447,02). Підсумовуючи викладене, суд визнає обґрунтованими і доведеними вимоги [PERSON] про звільнення її від сплати заборгованості за аліментами в загальному розмірі 131 816,30 грн. За внутрішнім переконанням суду, яке ґрунтується на оцінці сукупності установлених при розгляді цієї справи обставин, звільнення позивачки від сплати заборгованості за аліментами у зазначеному розмірі цілком відповідає завданням Сімейного кодексу України, моральним засадам суспільства і таким фундаментальним засадам цивільного права як справедливість і розумність. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. За положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання цього позову судовий збір позивачка не сплатила та подала клопотання про звільнення від його сплати, яке було задоволене судом. Доказів понесення сторонами інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, суду не надано. Позивачі за подання позовів про стягненняаліментів звільнені від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», а відтак підстав для розподілу судових витрат суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: partial