Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

АТ «Альфа-Банк», в особі свого представника звернулося в липні 2021 року до Херсонського міського суду Херсонської області, з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій просить суд стягнути з відповідача на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість в сумі 151 845,85 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 25.05.2012 року між ПАТ «Дельта банк» та ПАТ «Сведбанк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кедитним договорами, відповідно до якого ПАТ «Дельта банк» були відступлені права вимоги в тому числі за кредитом відповідача. 15.06.2012 року між АТ «Альфа Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором № 2102/1107/71-068 були відступлені АТ «Альфа-Банк». Рішенням Суовровського районного суду м.Херсона від 26.01.2015 року стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Альфа банк» заборгованість в сумі 468 660,06грн. Відповідач не виконує належним чином зобов`язання за договором по сьогоднішній день, в результаті чого виникла заборгованість розрахована на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду яка станом на 09.07.2021 року становить 151 845,85 грн. та складається з суми заборгованості за ставкою 3 відсотки на кредитну заборгованість - 42179,41 грн та суми заборгованості за інфляційними витратами в розмірі 109 666,44 грн. На підставі викладеного, просить суд стягнути з відповідача вищевказану заборгованість та судовий збір. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 24.09.2021 року прийнято до провадження справу за вищезазначеним позовом та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 12.10.2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з якого вбачається про невизнання позовних вимог в зв`язку з їх необґрунтованістю. Вважає дії позивача нечесною підприємницькою практикою. Крім того індекс інфляції розрахований позивачем є необґрунтованим та не підтверджений належними доказами. Вважає, що розрахунок боргу здійснено з 10.07.2018 року з пропущенням трирічного строку позовної давності. Зобов`язання за договором стали задавненими та втратили право на захист, адже банк реалізував своє право на повернення суми кредиту, звернувшись до суду з позовом 04.11.2014 року. Дії позивача спричиняють покладення на нього , як споживача фінансових послуг, непропорційно великий тягар значно та необґрунтовано збільшеного розміру боргу. 02.11.2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив в якій зазначено, що рішенням суду, яке залишено без змін касаційною інстанцією з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором № 2102/1107/71-068. Згодом відповідач звертався до суду з позовами про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги за даним кредитним договором, в задоволенні яких було відмовлено. Також відповідач звертався до суду з позовом про визнання кредитного та іпотечного догорів недійсними. Рішеннями судів, про які відомо відповідачу та не спростовано, встановлювалась дійсність кредитного договору. Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не підставою для припинення грошового зобов`язання боржника та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням. Три відсотки річних та інфляційні витрати не є додатковими вимогами в розумінні ст.266 УК України, тому твердження відповідача з цього приводу є помилковими. Відзив не спростовує обставин, викладених у позовній заяві. Боржник чинить триваюче порушення щодо неналежного виконання рішення суду. 11.11.2021 року на адресу суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких він зазначає що розмір заборгованості не відповідає принципу розумності, а дії позивача направленими на збільшення боргу. Вважає розмір індексу інфляції не доведеним позивачем , а позовні вимоги такими що не підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 23.11.2021 року клопотання відповідача про перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення. Представник позивача, в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги з підстав зазначених в позовній заяві, зазначивши, що банк здійснює захист своїх прав і представник відповідача помиляється у своїх доводах щодо неможливості застосування ст.625 ЦК України у спірних правовідносинах, адже порушення є триваючим. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 26.01.2015 року справа № 668/15243/14 задоволено позовні вимоги ПАТ «Альфа банк», стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Альфа банк» суму заборгованості за кредитним договором № 2102/1107/71-068 від 01.11.2007 року яка виникла станом на 01.10.2014 року в розмірі 468 660,06 грн. грн. та судові витрати в розмірі по 1827,00 з кожного. Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 30.09.2015 рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 26.01.2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 23 березня 2016 року рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 26 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 30 вересня 2015 року залишено без змін. Матеріали справи не містять доказів виконання вказаного судового рішення. Відповідно до протоколу № 2/2018 від 26.04.2018 року річних Загальних зборів акціонерів ПАТ «Альфа-банк» на виконання вимог ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення ведення бізнесу та залучення інвестицій емітентами цінних паперів» від 16.11.2017 р. № 2210-VIII, загальними зборами акціонерів прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства з публічного на приватне, а також змінити найменування акціонерного товариства. Дата державної реєстрації відповідних змін 09.08.2018 року. Повне найменування після зміни - Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 04.03.2021 року справа № 766/2667/19 позов [PERSON] про визнання кредитного договору припиненим, визнання дій протиправними задоволено частково. Визнано припиненим зобов`язання щодо сплати АТ «Альфа банк» процентів та пені за умовами кредитного договору № 2102/1107/71-068 від 01.11.2007 року, які нараховуються йому після 20.10.2014 року. В задоволенні решти вимог відмовлено. Постановою Херсонського апеляційного суду від 20.07.2021 рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 04 березня 2021 року залишити без змін. В зазначеній постанові , судом встановлено, що: « Постановою від 11 листопада 2016 року старшого державного виконавця Суворовського районного відділу державної виконавчої служби міста Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, в межах виконавчого провадження № 52311576, з виконання виконавчого листа № 668/15243/14 виданого 15.08.2016 Херсонським міським судом Херсонської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ "Альфа-Банк" боргу в розмірі 468660,06 грн., накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону на його відчуження . Доводи апеляційної скарги, що кредитним договором була передбачена сплата процентів за користування кредитом відповідно до п.п.1.1, 1.3,1.5,3.2 та 3.3, а також відповідні штрафні санкції та пеня згідно п.п.8.1-8.5 договору, проте задовольнивши частково позовні вимоги позивача, суд позбавив можливості банку звертатися із позовними вимогами до [PERSON] за ст. 625 ЦК України для стягнення інфляційних та трьох відсотків річних суперечать наведеним висновкам суду першої інстанції про наявність такого права, оскільки суд визнав припиненими зобов`язання лише щодо сплати процентів та пені саме за умовами кредитного договору, які нараховуються після 20.10.2014 року, що є відмінним від процентів, визначених ст. 625 ЦК України. Слід зазначити, що зобов`язання повернення кредитних коштів судом не вирішувалася і не припинялося». Позивачем наведено розрахунок трьох відсотків річних та інфляційні витрати за період з період часу з 10.07.2018 року по 09.07.2021 року на суму кредитної заборгованості встановлену рішенням суду , яка станом на 09.07.2021 року становить 151 845 грн. 85коп., яка складається із наступного: - суми заборгованості за ставкою 3 відсотки на кредитну заборгованість - 42179,41 грн. - суми заборгованості за інфляційними витратами в розмірі 109 666,44 грн. Відповідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 2.ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц, провадження N 14-16цс18. Під індексом інфляції розуміється показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, отже норма ЦК України, яка регламентує сплату індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання, поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється у розмірі 101 %. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. На цій підставі, AT «Альфа банк» здійснено нарахування 3 % річних та індексу інфляції, що полягає в компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати. Наданий позивачем розрахунок суд приймає до уваги, оскільки останній відповідає нормам закону та не спростований відповідачем контр розрахунком, відповідачем не спростовано правильність проведених нарахувань . Суд враховує висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах N 910/16945/14 та N 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі N 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах N 905/2324/17 та N 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі N 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Підсумовуючи викладене в постанові Верховного Суду України, вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Таким чином доводи представника відповідача щодо спливу строків позовної давності звернення до суду, не приймаються судом до уваги, як такі, що не стосуються заявлених вимог, адже позивачем заявлено вимоги в межах трирічного строку позовної давності. Крім того суд приходить до висновку, що звернення позивача з позовом про захист своїх прав, не можна визнати нечесною підприємницькою діяльністю в розумінні ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», тому доводи представника відповідача в цій частині не приймає до уваги. Також суд не приймає до уваги доводи представника відповідача стосовно взаємовиключних дій позивача, які полягали у зверненні до суду з даними позовом та надсилання в серпні 2021 року відповідачу повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі несплати заборгованості за кредитним договором виходячи з того, що наявність судового рішення про стягнення з відповідача заборгованості за кредити договором № 2102/1107/71-068 від 01.11.2007 року не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Правові позиції Верховного Суду є обов`язковими для суду першої інстанції. Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічне твердження закріплене і в ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів". Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом було надано рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Суд приходить до висновку, що відповідач будучи дієздатною особою, уважно прочитав умови договору і міг відмовитись від його підписання, вважаючи, що умови договору ,які є для нього кабальними, однак цього не зробив, добровільно погодившись саме на такі умови договору. Рішеннями судів не встановлено недійсність кредитного договору, розмір заборгованості що підлягає до стягнення з відповідача не спростована, рішення суду залишається не виконаним до теперішнього часу. Більше того, відповідач не надав суду доказів того, що він будь-яким чином намагався вирішити спірні питання з позивачем, а саме погасити тіло кредиту згідно з рішенням суду та виконавчим документом, а також не надав суду доказів того, що письмово звертався до позивача про розстрочку у погашенні заборгованості. Таким чином, суд вважає, що відповідач не навів переконливих доказів які б слугували підставою для відмови в задоволенні позову. На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню і сума у розмірі 151 845 грн. 85коп., яка складається із суми заборгованості за ставкою 3 відсотки на кредитну заборгованість - 42179,41 грн.; суми заборгованості за інфляційними витратами в розмірі 109 666,44 грн. - підлягає стягненню з відповідача. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які в даному випадку враховуючи задоволення позовних вимог в повному обсязі складають 2270 грн. На підставі ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України,

Outcome: approved