Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-02 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 0,2080 га, за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 1223285000:02:026:0001, розташованої за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначає, що являється донькою [PERSON] , яка [INFO] , після смерті свого брата [PERSON] , померлого [INFO] , отримала свідоцтва про право на спадщину, у відповідності до якого успадкувала житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 26 січня 2004 року [PERSON] залишила заповіт, яким житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , заповіла [PERSON] . У квітні 2004 року [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, набула право власності на земельну ділянку площею 0,2080 га, яка розташована по [ADDRESS] , отримавши відповідний Державний акт серії ДП № 021773. Зазначений Державний акт був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів землі за № 01-04-126, однак за життя [PERSON] належним чином не зареєструвала свої майнові права на означену земельну ділянку. [INFO] матір позивача - [PERSON] - померла. Позивач звернулася до Новомосковської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, відповідач являється сином померлої та спадкоємцем за законом. 26 листопада 2009 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . У видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку позивачці було відмовлено державним нотаріусом, оскільки в державному акті на право власності на земельну ділянку були відсутні відомості про його видачу та реєстрацію у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів землі, а видача свідоцтва про право на спадщину, відповідно до п.2.16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, можлива лише після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. Зазначені обставини щодо неналежного оформлення Державного акту на право власності на земельну ділянку спадкодавцем, унеможливлюють отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, тому позивач звернулася до суду з означеним позовом. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Сівацький А.М. позов підтримав, надав пояснення по суті позов, а також наполягав на задоволенні позовних вимог в тому числі до відповідача [PERSON] , який не визнає право позивач на спадщину за заповітом. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав, вважає заповіт, посвідчений спадкодавцем [PERSON] , - не законним, наполягає на тому, що все спадкове майно повинно ділитися порівну. Представник Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи у його відсутність, відзив на позов не подав, просив суд вирішити спір на розсуд суду, згідно чинного законодавства. Третя особа - державний нотаріус Новомосковської районної державної нотаріальної контори. в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена судом. 07.10.2021 року, згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 183/7009/21 між суддями визначено головуючою суддю Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Сороку О.В.(а.с. 29) Ухвалою суду від 08 жовтня 2021 року відкрите загальне позовне провадження у справі та витребувано копію спадкової справи після смерті [PERSON] (а.с. 30). Ухвалою суду від 25 січня 2022 року закінчене підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом по справі встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області 03 травня 2008 року зроблений відповідний запис за № 37, що підтверджується: копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 03 травня 2008 (а.с. 17). З копії спадкової справи № 699/2008, заведеної 22 вересня 2008 року після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 27-39) вбачається, що з заявами про прийняття спадщини за заповітом звернулася [PERSON] (а.с. 38) та [PERSON] (а.с. 38 зворотна сторона). Матеріали спадкової справи містять два заповіти. 11.10.1993 року [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося заповіла [PERSON] та [PERSON] , заповіт посвідчено секретарем Орлівщинської сільської ради, зареєстровано в реєстрі за № 160, не скасований та не змінений (а.с. 18). 26 січня 2004 року [PERSON] склала заповіт, яким житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 0,2081 га, заповіла [PERSON] . Цей заповіт посвідчено секретарем Орлівщинської сільської ради, зареєстровано в реєстрі за № 16, не скасований та не змінений (а.с. 43). 14 вересня 2009 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину земельної ділянки площею 5,090 га, кадастровий номер 1223285000-01-036-0509, яку передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 44). 269 листопада 2009 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлям та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 47) 26 листопада 2009 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Крутько Л.П. винесено постанову, про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що в представленому спадкоємцем Державному акті на земельну ділянку на ім`я [PERSON] відсутні відомості про його видачу та реєстрацію у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів землі (а.с. 47). [PERSON] також відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на інше спадкове майно (а.с. 52). З копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП № 021773 вбачається, що власником земельної ділянки площею 0,2080 га, за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 1223285000:02:026:0001, розташованої за адресою: [ADDRESS] є піка люк Марія Федотівна, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, від 15.08.2003 року (а.с. 46). Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону. За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст.ст. 76-80 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Підставами звільнення від доказування відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України є обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За змістом статті 83 ЦПК України - сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Нормою ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Відповідно до вимог ст.ст. 1216 -1218 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. А згідно ст.ст. 1220-1223 ЦК України - спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) регулюється питання спадкування за заповітом. У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У частині другій та четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. При складенні заповідачем декількох заповітів може мати місце їх «конкуренція», оскільки необхідно з`ясувати, який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно. В даному випадку, обидва заповіти спадкодавця є чинними, не визнані в судовому порядку недійсними, другий заповіт не скасовує попередній, а лише визначає спадкоємця щодо конкретного майна. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, або якщо це право не визнається іншою особою. Відповідно до пункту 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності реєстрації таких прав, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. У відповідності до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Так, в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що спадкодавець [PERSON] у законний спосіб набула право власності на земельну ділянку, площею 0,2080 га, за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 1223285000:02:026:0001, що розташована за адресою: [ADDRESS] , отримавши її у спадщину після смерті [PERSON] . Так, дійсно відсутність відомостей про видачу Державного акту серії ДП № 021773, що видавався на ім`я [PERSON] , взамін свідоцтва про право на спадщину, а також відсутність реєстрації цього державного акту у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів землі, унеможливлюють отримання позивачем свідоцтва про паво на спадщину. Між тим, набуття позивачем права власності на спірну земельну ділянку в судовому порядку, є належним способом захисту порушеного права, оскільки відсутність належної реєстрації державного акту на ім`я спадкодавця, не скасовує правомірність набуття права власності на неї. Позивач, з урахуванням наведених вище норм законів, набуває всі права спадкодавця, що були у неї на момент смерті в цій частині конкретного спадкового майна. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне покласти на позивача судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved