Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому зазначила, що вона є власником будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Добровеличківського районного нотаріального округу Кіровоградської області і зареєстрованого в реєстрі за №796 від 31.05.2019. Відповідач по справі є її колишнім чоловіком. Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 06.10.2020 шлюб між ними було розірвано. Близько 4 років тому [PERSON] , самостійно, без будь-якого стороннього впливу та примусу, за власною волею виселився з будинку, і змінив своє місце проживання. З того часу і по теперішній час, він не користується цим житловим приміщенням за цільовим призначенням та не приймає участі у витратах на утримання будинку, однак зняти реєстрацію місця свого проживання в будинку не бажає, чим порушує право власності позивача . Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Також позивачка в судовому засіданні відмовилася від допиту свідків [PERSON] та [PERSON] , а також просила розглядати справу за наявними у матеріалах справи доказами. На запитання суду зазначила, що отримала будинок за договором дарування від своєї тітки. ЇЇ колишній чоловік не проживає у будинку з 2019 року, а тому є усі підстави для задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином про причини неявки суд не повідомляв. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Добровеличківська селищна рада Новоукраїнського району Кіровоградської області представника в судове засідання не забезпечили, про день, час та місце слухання справи повідомлені вчасно належним чином, надали до суду заяву про слухання справи без участі представника Добровеличківська селищна рада Новоукраїнського району Кіровоградської області. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно з принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). З договору дарування житлового будинку від 31.05.2019 посвідченого приватним нотаріусом Добровеличківського районного нотаріального округу Кіровоградської області Левітчук Г.Б. встановлено, що ( [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] ( а.с.7-9). Зі змісту заочного рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 06.10.2020 встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, який зареєстровано 14.08.1999 року у Добровеличківському РВ РАГС Кіровоградської області, актовий запис №33 ( а.с.10-12). Зі змісту домової книги для прописки громадян, які проживають по [ADDRESS] встановлено, що в даному будинку зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ( а.с.13-15). З довідки обстеження фактичного проживання №95 від 18.10.2021, виданого відділом "ЦНАП" виконавчого органу Добровеличківської селищної ради-Апарат ради, встановлено, що за адресою [ADDRESS] , прописано 3 ( три) особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , але фактично [PERSON] не проживає та комунальними послугами не користується ( а.с.16). Стаття 47 Конституції України наголошує на тому, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд вирішуючи спір по суті враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, провадження № 14-64цс20, яка у своїй постанові зазначила, що нормами статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з статтею 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За положеннями статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Водночас ВП звернула увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У даній справі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції, з огляду на те, що між сторонами спору склалися неприязні стосунки, спірний житловий будинок має незначну житлову площу 36,39 кв.м. та проживає із донькою [PERSON] [INFO] відповідно до довідки Добровеличківської селищної ради №95 від 19.10.2021, отже позивачка змушена забезпечити належні житлові умови для себе та для доньки. Разом із тим, встановивши, що права позивачки порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачки, з якою після розірвання шлюбу залишилася проживати донька, тому відповідач як колишній член її сім`ї втратив право на користування будинком, оскільки він вже не є членом її сім`ї. Таким чином інтереси позивачки, як власниці житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивачки проживає в іншому житлі, що ним не спростовано. Отже припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір необхідно стягнути з відповідача у розмірі 908 ( дев`ятсот вісім ) гривень 00 копійок.

Outcome: approved