Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Царичанського районного суду Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона (дівоче прізвище [PERSON] ) 16 вересня 1973 року уклала шлюб з [PERSON] . В період шлюбу у них народились діти: [INFO] - син [PERSON] ; [INFO] - син [PERSON] ; [INFO] - син [PERSON] ; [INFO] - син [PERSON] . 07 листопада 2002 року вона отримала свідоцтво на право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , який разом з чоловіком [PERSON] побудували (Свідоцтво про право власності від 07 листопада 2001 року, видане на підставі розпорядження голови районної Державної адміністрації від 25 жовтня 2001 року за №341-р). В 2005 році разом з чоловіком [PERSON] вирішили, що молодший син [PERSON] буде проживати разом з батьками та надавати їм в подальшому необхідний догляд та матеріальну допомогу, а батьки переоформляють на нього житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , тобто за своєю правовою природою оформлять договір довічного утримання. В грудні 2005 року вона та [PERSON] разом з сином [PERSON] звернулись до приватного нотаріуса Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Мазай І.П., пояснили свої наміри, надали документи, які були необхідні для оформлення договору. Приватний нотаріус Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Мазай І.П. підготував договір, який підписали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . До літа 2019 року [PERSON] , [PERSON] фактично мешкали разом з сином [PERSON] та його сім`єю в вищевказаному будинку, син [PERSON] виконував всі домовленості, які стосувались батьків. Влітку 2019 року син [PERSON] разом зі своєю дружиною вчинив сварку в результаті, якої виставив її та [PERSON] з будинку [ADDRESS] та не дає можливості їм мешкати в будинку, фізично не пускаючи їх до будинку, позбавляє можливості користуватись будинком та їх речами. В червні 2020 року [PERSON] заявив батькам, що він власник будинку, що вони 2005 року уклали з ним не договір довічного утримання, а договір дарування та надав копію договору. Після чого вона зрозуміла, що вони з чоловіком помилилися, так як весь час вважали, що уклали договір відповідно до якого вона переоформить будинок на сина [PERSON] , а він в подальшому буде мешкати з батьками та допомагати їм в старості. Вказала, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] належало лише їй в цілому. Виділення в натурі 1/2 частки даного будинку, як спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] не здійснювалось, тому він не міг бути стороною договору дарування будинку, а лише повинен був надавати згоду дружині на дарування і згоду на укладення договору його неповнолітнім сином [PERSON] . Вона також не надавала своєї згоди щодо укладення її неповнолітнім сином [PERSON] договору. Вона з чоловіком не отримували згоди на вчинення правочину їх неповнолітнім сином [PERSON] - органу опіки та піклування відповідно до закону. При укладенні договору в 2005 році вона та її чоловік [PERSON] були впевнені, що вони уклали з сином [PERSON] договір довічного утримання. Вважає, що вона помилилась щодо природи правочину, а саме - Договору дарування житлового будинку, посвідченого 02 грудня 2005 року приватним нотаріусом Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Мазай І.П. за реєстровим №1636, не надавала згоди на укладення даного Договору та не отримувала згоди органу опіки та піклування щодо укладення Договору її неповнолітнім сином [PERSON] , тому Договір дарування житлового будинку, посвідченого 02 грудня 2005 року приватним нотаріусом Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Мазай І.П. за реєстровим №1636 є недійсним. На підставі викладеного, прохає визнати недійсним Договір дарування житлового будинку, посвідченого 02 грудня 2005 року приватним нотаріусом Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Мазай І.П. за реєстровим №1636 та скасувати з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно запис, а саме - актуальну інформацію про право власності щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , здійснений на підставі даного Договору; стягнути з відповідача на її користь судові витрати в розмірі 1 261.20 грн. У відзиві на позовну заяву [PERSON] позовні вимоги не визнає. Вказав, що в їх сім`ї чотири сина. Договір дарування житлового будинку від 02.12.2005р. було підписано обома батьками [PERSON] та [PERSON] - дарувателями і ним [PERSON] - обдарованим. В грудні 2005 року він був неповнолітнім, проживав з батьками перебував на їх утриманні. Таким чином батьки самостійно вирішували як оформляти будинок. 07.12.2005р. договір дарування було зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно. ОКП «Царичанське БТІ» надало витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за яким його [PERSON] було зареєстровано власником житлового будинку [ADDRESS] . На вказану дату він був неповнолітнім, самостійно не міг здійснити реєстрацію, а тому батьки розуміли значення своїх дій, та договір, який реєстрували. 11.02.2009 року отримав рішення Царичанської селищної ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації по безкоштовній приватизації земельних ділянок площею 0.25 га за призначенням ОЖБ та 0.6992 га ОСГ. 11.06.2009р. ним було отримано: Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №923276 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га.; Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №923277 для ведення особистого селянського господарства площею 0,6992 га. Місце розташування обох земельних ділянок [ADDRESS] . Батьки разом з ним по [ADDRESS] проживали до 2014 року. В 2006 році батьками був куплений будинок за адресою: [ADDRESS] , який оформили на його батька [PERSON] . В 2014 році батьки переїхали в [ADDRESS] остаточно. В цьому будинку вони проживали постійно, на цю адресу призначалась субсидія. В 2019 році батьки купили будинок за адресою: [ADDRESS] , який оформили на його матір [PERSON] . З цього часу вони стали перевозити свої речі в цей будинок, де стали постійно жити. Батьків ніхто зі спірного будинку не виганяв, так як вони на власний розсуд стали жити в інших будинках, де і зареєстровані. В 2016 році він одружився з жінкою з двома дітьми і в них народилась спільна дитина. Тому він не може постійно допомагати батькам, тим більше в батьків є і інші діти. Щоб залагодити конфлікт з батьками, виписав з будинку жінку та трьох дітей. Однак в подальшому поведінка батьків стала незрозумілою. Вони почали приходити до нього додому в різний час, вночі і прохали пустити їх жити в будинок, однак в них є власні будинки, де вони прописані. Крім того, намагались зорати земельну ділянку, яка ним приватизована, внаслідок чого викликав поліцію. Матері необхідно, щоб він постійно був біля неї, та допомагав. В задоволенні позовних вимог прохає відмовити, зняти арешт з будинку. Від третьої особи [PERSON] надійшли до суду письмові пояснення, в яких він пояснив, що він з дружиною [PERSON] помилились щодо природи правочину, а саме - Договору дарування житлового будинку, посвідченого 02 грудня 2005 року приватним нотаріусом Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Мазай І.П. за реєстровим №1636, тому Договір дарування житлового будинку, посвідченого 02 грудня 2005 року приватним нотаріусом Царичанського районного округу Дніпропетровської області Мазай І.П. за реєстровим №1636 є недійсним. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Келембет І.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та прохали задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні прохав позов задовольнити. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами від 07.11.2001р. житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.7). Так, 02 грудня 2005 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-9). У 2016 році відповідач [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , яка від першого шлюбу має двох дітей, а також у шлюбі з відповідачем у них [INFO] народився син. Дружина відповідача, її діти та їх спільна дитина також були зареєстровані у спірному житловому будинку. У 2020 році з метою вирішення конфлікту та за спільною згодою відповідача з дружиною, остання з дітьми знялася з реєстрації у спірному житловому будинку. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За нормами ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Як на підставу визнання оспорюваного договору дарування недійсним позивач посилається на укладення помилкового договору, оскільки вона мала на меті укласти договір довічного утримання. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 07.06.2018 року, справа № 569/16624/15-ц, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-202цс15 та від 03.02.2016 року у справі № 6-1364цс15, а також у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 року, справа № 645/10160/15-ц, від 03.05.2018 року, справа № 465/826/13-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Cудом встановлено, що на момент укладення договору дарування позивач була у віці 51 рік, була працездатною особою, не мала хронічних чи інших тяжких захворювань, які б давали підстави для її утримання, постійного стороннього догляду та матеріальної допомоги з боку відповідача не потребувала. При цьому, відповідач на момент укладення договору дарування був неповнолітнім. Відповідач 11.02.2009 року отримав рішення Царичанської селищної ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації по безкоштовній приватизації земельних ділянок площею 0.25 га за призначенням ОЖБ та 0.6992 га ОСГ. 11.06.2009р. [PERSON] було отримано: Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №923276 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га.; Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №923277 для ведення особистого селянського господарства площею 0,6992 га. Місце розташування обох земельних ділянок [ADDRESS] . Також, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що у 2014 році позивач та третя особа, батьки відповідача, придбали житловий будинок в [ADDRESS] , право власності на який оформили на третю особу [PERSON] . Крім цього, встановлено, що у 2019 році позивач та третя особа придбали житловий будинок [ADDRESS] , право власності на який оформили на позивача [PERSON] . Таким чином, спірний житловий будинок є не єдиним житлом для позивача. Посилання як позивача, так і її представника, що придбані позивачем з третьою особою житлові будинку не придатні для проживання, не підтверджені жодними допустимими та належними доказами. Позивач [PERSON] була зареєстрована у спірному житловому будинку до 2018 року. При цьому, з показів позивача, наданих в судовому засіданні сварка, після якої вони з чоловіком вимушені були залишити спірний житловий будинок, сталася у 2019 році. Суд звертає увагу, що спірний договір дарування житлового будинку укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом. В оспорюваному договорі дарування сторони, зокрема і позивач, своїми підписами підтвердили, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Доказів порушення нотаріусом вимог ст.44 Закону України «Про нотаріат» щодо встановлення дійсності намірів сторін укласти саме договір дарування житлового будинку, а не договір довічного утримання, роз`яснення вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків договору судом не отримано. При цьому, позивачем в судовому засіданні підтверджено, що спірний договір дарування був зачитаний нотаріусом вголос та нотаріусом було роз`яснено правові наслідки укладення договору. Таким чином, якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним. Докази на підтвердження того, що на момент укладення спірного договору дарування стан здоров`я позивача погіршився до тієї міри, що вона потребувала сторонньої допомоги, відсутні. Також позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що вона перебувала на утриманні відповідача як до, так і після укладення спірного договору дарування. У п.8 спірного договору дарування житлового будинку сторони погодили, що право власності переходить до обдарованого з моменту державної реєстрації договору. Посилання позивача на ту обставину, що можливо вона, щось не зрозуміла, коли нотаріусом зачитувався договір дарування та надавалися роз`яснення, є безпідставними, оскільки вік та стан здоров`я позивача не обмежували її у праві пересвідчитися, що вона підписує саме договір дарування, а не договір довічного утримання, а тому судом до уваги не беруться. Укладений між сторонами договір дарування не містить застережень чи вказівок про фінансові зобов`язальні умови для його сторін, а тому немає підстав вважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам ст.717 ЦК України. Також, посилання позивача на те, що третя особа [PERSON] не міг бути стороною спірного договору дарування спростовується наступним. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, спірний житловий будинок було збудовано в період 1990-2000 р.р. Позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] зареєстрували шлюб 16.09.1973 (а.с.6). Таким чином, спірний житловий будинок був збудований сторонами під час шлюбу, мета побудови - спільне проживання однією сім`єю в даному будинку, а джерелом набуття цього майна були кошти обох сторін, які на час побудови вказаного об`єкту були однією сім`єю. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Вказані обставини і були враховані нотаріусом при посвідченні спірного договору дарування. Щодо посилань позивача, що остання не отримувала згоди органу опіки та піклування на укладення договору дарування, оскільки її син на момент укладення спірного договору був неповнолітнім і це є однією із підстав недійсності вказаного правочину, суд зазначає наступне. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Проте, судом не встановлено, що спірним договором дарування житлового будинку було обмежено права та законні інтереси відповідача [PERSON] на житло та завдало істотної шкоди його інтересам, який на час укладення правочину був неповнолітнім. Протилежного позивачем не доведено. Отже, враховуючи, що права та інтереси неповнолітньої дитини вчиненням оспорюваного правочину не були порушені, то відсутні і правові підстави для визнання його недійсним із вказаних підстав. Також, погіршення стосунків сторін після укладення правочину не можуть бути підставою для визнання спірного договору недійсним, оскільки передбачені законом підстави недійсності правочину мають існувати на момент його вчинення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину. Крім цього, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину. Тобто, саме сторона договору повинна довести, що вона помилялася щодо правової природи правочину, що мала намір укласти інший договір. Таким чином, суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що вона помилялася щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін. Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження наявності в її діях помилковості щодо укладання договору. При цьому, суд покази свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що батьки говорили (позивач та третя особа), що переоформлять будинок на відповідача, як на найменшого сина, та доживатимуть віку з ним, оцінює критично, оскільки ними не підтверджується, що позивач, укладаючи договір дарування, помилялася щодо його правової природи, і мала намір укласти договір довічного утримання. Також, покази свідків [PERSON] та [PERSON] суд взагалі до уваги не бере, оскільки останніми пояснень щодо суті спору в судовому засіданні не було надано. Статтею 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Отже, суду не надано доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору, позивач мала намір укласти саме договір довічного утримання та докази, які б свідчили про обговорення чи досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов саме таким чином, судом встановлено відсутність передбачених ст. 229 ЦК України підстав для визнання оспорюваного позивачем договору дарування недійсним. Також не встановлено підстав, передбачених ст.215 ЦК України для визнання даного договору недійсним. Оскільки, позивач жодними належними та допустимими доказами не довела, що при укладенні договору дарування дійсно мала місце помилка і вона мала намір укласти саме договір довічного утримання, беручи до уваги, що дані доводи позивача повністю спростовані вищенаведеними дослідженими та перевіреними доказами, тому вимоги позивача є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed