Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 3/4 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина, зокрема на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , що належав її батькові. Право власності на вищевказаний будинок не було юридично оформлено. Заначений житловий будинок відноситься до категорії колгоспного двору та згідно запису з погосподарської книги Вільховецької сільської ради станом на 30.06.1990 року входили: [PERSON] - помер [INFO] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . Зазначає, що її матір - [PERSON] відмовляється від своєї частки в майні колгоспного двору в користь позивача. 07.05.2018 року позивач звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті батька, проте нотаріус своєю постановою відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] є власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом. Тому, позивач змушена звертатися до суду із вказаним позовом, з метою захисту свої майнових прав. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 22.02.2019 року відкрито провадження у справі. На підставі розпорядження керівника апарату Жидачівського районного суду Львівської області №679 від 18 серпня 2020 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.08.2020 року головуючим у справі призначено суддю Жидачівського районного суду Львівської області Сливку С.І. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Сливки С.І. від 20 серпня 2020 року справу прийнято до свого провадження та вирішено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 12.07.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала заяву, згідно якої просить долучити до матеріалів справи довідку про реєстрацію місця проживання, а також просить проводити розгляд справи без її участі, позов підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відзиву та клопотання про проведення судового засідання без його участі до суду не надходило. У зв`язку з цим, суд визнає неявку відповідача в судове засідання не поважною та вважає за можливе розглядати справу у його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала заяву, згідно якої просить проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає та не заперечує проти його задоволення. Також повідомляє, що на частку у майні колгоспного двору не претендує та відмовляється від своєї частки в користь [PERSON] .. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, системний аналіз положень чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно витягу з погосподарської книги с. Туради від 27.12.2018 року №2247, будинковолодіння по [ADDRESS] за колгоспним двором числились: [PERSON] - голова домогосподарства 1939 р.н.; [PERSON] - дружина 1938 р.н.; [PERSON] - син, 1967 р.н.; [PERSON] - дочка, 1972 р.н. (а.с.19). Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", зокрема, підпункт а) пункту 6 визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Оскільки, станом на 30.06.1990 року у вищевказаному житловому будинку, який відносився до суспільної групи «колгоспний двір» проживали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , то вони фактично стали його співвласниками, однак право власності, після припинення колгоспного двору, за ними не реєструвалось, а кожному з них належала умовно 1/4 частина будинку. [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області від 25.07.2013 року (а.с. 21). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшла належна йому ј частина житлового будинку по [ADDRESS] . Оскільки заповіту [PERSON] не залишав, то спадкування відбулося за законом. З метою оформлення права власності на спадкове майно, позивач звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва. Однак, постановою завідувача Жидачівською ДНК Матусека В.В. №333/02-31 від 07.05.2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька - [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом (а.с.9). Відповідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.20); Згідно свідоцтва про укладення шлюбу Серії [NUMBER] , 26.10.1991 року зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання №50 від 27.01.2022 року Жидачівської міської ради Львівської області, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.126). Як видно із заяв відповідача [PERSON] від 22.08.2018 року та від 08.10.2021 року, остання повідомляє, що їй відомо про відкриття спадщини після смерті її чоловіка - [PERSON] , померлого [INFO] , термін на прийняття спадщини вона пропустила та на її оформлення не претендує. Крім того повідомляє, що на частку у майні колгоспного двору не претендує та відмовляється від частки у цьому ж дворі на користь [PERSON] (а.с.14, 104). Відповідно до ст.ст.1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст.1268 ЦК України). Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно. Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на майно, в тому числі і на спадкове майно, в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір. З матеріалів спадкової справи померлої [PERSON] , який помер [INFO] , видно що із заявою про прийняття спадщини після його смерті зверталася лише його донька [PERSON] (а.с.38). При цьому, [PERSON] подала нотаріусу заяву відмову від своєї частки у спадщині після смерті [PERSON] на користь [PERSON] (а.с.40). Відтак, інші спадкоємці за законом після смерті [PERSON] вважаються такими, що не прийняли спадщини. Таким чином, судом встановлено, що позивач у справі позбавлена можливості у позасудовому порядку зареєструвати своє право власності на майно колгоспного двору, оскільки у нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у майні колгоспного двору, зокрема у зв`язку із тим, що померлий [PERSON] не був останнім членом колгоспного двору. Оскільки, позивач позбавлена можливості зареєструвати своє право власності на майно колгоспного двору,враховуючи те, що відповідач [PERSON] не претендує на частку у майні колгоспного двору, визнала позовні вимоги, а тому вимога позивача про визнання за нею права власності на 3/4 частини житлового будинку та господарських будівель і споруд в в [ADDRESS] на майно підлягає до задоволення, оскільки відсутній інший спосіб оформити (зареєструвати) у встановленому Законом порядку позивачем права власності на частку у майні колгоспного двору.

Outcome: approved