Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-27 00:00:00

Позивач 12 серпня 2021 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила суд усунути їй перешкоди у користуванні домоволодінням [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування домоволодінням [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона є власником домоволодінням [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16 квітня 2013 року. В зазначеному будинку зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] , який в домоволодінні не проживає з грудня 2019 року. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Ревкова І.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати без його участі відповідно до чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] є власником домоволодінням [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 16 квітня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фартушною Т.М. за реєстровим № 1014 (а.с. 8, 9). У вищезазначеному домоволодінні зареєстровані: [PERSON] (власник), [INFO] , [PERSON] (син), [INFO] , [PERSON] (чоловік), [INFO] , [PERSON] (донька), [INFO] (а.с. 15). Відповідач [PERSON] , колишній чоловік позивача, у домоволодінні [ADDRESS] не проживає з грудня 2019 року, що підтвердили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . Згідно ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач був зареєстрований у спірному будинку в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку. Відповідач на теперішній час спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.01.2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18) та 14.08.2019 року в справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18). Пунктом 6 частини 1 статті 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 3 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов до висновку, що реєстрація відповідача у домоволодінні [ADDRESS] порушує права позивача, як його власника, відповідач за зазначеною адресою не проживає понад один рік, спільним побутом з позивачем відповідач не пов`язаний, а, отже, є достатні підстави для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним будинком. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 908,00 грн. (а.с. 1) покладається на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved