Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-26 00:00:00

02.11.2021 року позивачка звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з вищевказаним позовом, у якому просила суд: визнати дії АТ «Одесагаз» недійсними, скасувати рішення комісії Оператора ГРМ АТ «Одесагаз», акт розрахунку за технологічні збитки на суму 14073,14 грн. та рахунку на оплату експертизи та позачергової повірки лічильника 2303,40 грн.; стягнути з АТ «Одесагаз» моральну шкоду в розмірі 16376,54 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що 28.09.2021 року Комісією Оператора ГРМ АТ «Одесагаз» винесено рішення № 2123 відносно споживача [PERSON] , згідно якого встановлено нібито порушення п. п. 3 п. 1 Глави 2 Розділу XI Кодексу газорозподільних систем, а саме несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ. Підставою прийнятого рішення комісії слугували обстеження представниками СК ПЛГ 12.08.2021 року, акт про порушення № 02007 від 12.08.2021 року, протокол щодо направлення ЗВТ та/або пломби на експертизу від 12.08.2021 року та акт експертизи ЗВТ та пломб № 169 від 16.08.2021 року. Позивачка вважає рішення комісії неправомірним у зв`язку із тим, що вищезазначені акти та протоколи були складені із суттєвими порушеннями та є недійсними, а тому звернулась до суду з відповідною позовною заявою. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16.11.2021 року відкрито провадження уу справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09.12.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті. В судове засідання позивака не з`явилася, подала до Малиновського районного суду м. Одеси заяву, в якій вона просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимогу вимоги просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив, надав до суду додаткові пояснення, в яких просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.12.2019 року між ТОВ «Одесагаз-Постачання» та споживачем [PERSON] було укладено договір постачання природного газу на умовах Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2500, згідно з яким АТ «Одесагаз» надавало споживачу за адресою: [ADDRESS] послугу з постачання природного газу. Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про ринок природного газу» та Закону України «Про захист прав споживачів» [PERSON] є побутовим споживачем природного газу, та відносини між нею та відповідачем регулюються укладеною між ними заявою-приєднанням до умов публічного договору постачання природного газу побутовим споживачам, з відкритим на її ім`я особовим рахунком № [NUMBER] . Облік газу відбувався на підставі ЗВТ Schlumberger типу Gallus 2000 G4 (зав. № 002245291), рік випуску 1994 р. Згідно паспорту лічильника газу Schlumberger типу Gallus 2000 G4 (заводський № [NUMBER] ), рік випуску 1994 відповідає технічний виробам, пройшов первинну повірку на фірмі «Schlumberger» (Франція) і на підставі результатів первинної повірки визнаний придатним до експлуатації в Україні та відповідає стандартам. Облік газу вищезазначеним лічильником в квартирі за адресою [ADDRESS] здійснювався з 1999 року, лічильник знаходився в справному стані, що підтверджується незмінними річними об`ємами використаного газу до 2021 року. З 2016 по 2021 рік об`єми використаного природного газу значно не змінились, що підтверджується самим АТ «Одесагаз». [INFO] [PERSON] померла та правонаступником за всіма її зобов`язаннями та договірними відносинами є донька - [PERSON] . Відповідно до вимог\~ст. 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1273 ЦК України,\~спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. З настанням смерті спадкодавця при існуванні вказаної у законі сукупності юридичних фактів спадщина відкривається на користь спадкоємців автоматично, тобто незалежно від їхнього волевиявлення. Такі спадкоємці можуть і не бажати приймати спадщину. Реалізація такої можливості відбувається у двох формах: або не здійснення жодних дій, що свідчать про прийняття спадщини (фактичне неприйняття спадщини - ч. 1 ст. 1272), за умови, що спадкоємець не має права на «автоматичне» прийняття спадщини за ч. 3, 4 ст. 1268 ЦК, або відмова від її прийняття формальним способом (відмова від прийняття спадщини). Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України "Оформлення права на спадщину). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Отже, до складу спадщини, яке випливає зі ст. ст. 1216, 1218 ЦК, входять не лише права, але також і обов`язки спадкодавця. Обов`язки спадкодавця - це договірні та недоговірні майнові зобов`язання, які в силу їх правової природи можуть бути успадковані, тобто не є невід`ємно пов`язаними з особою їх попереднього носія - спадкодавця (ст. 1219 ЦК). Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позивачка є належним позивачем у даній справі та може звертатися до суду з позовною вимогою, зокрема, про скасування рішення комісії Оператора ГРМ АТ «Одесагаз», акту розрахунку за технологічні збитки на суму 14073,14 грн. та рахунку на оплату експертизи та позачергової повірки лічильника 2303,40 грн. за адресою: [ADDRESS] , як спадкоємиця [PERSON] . Судом встановлено, що 28.09.2021 року Комісією Оператора ГРМ АТ «Одесагаз» винесено рішення № 2123 відносно споживача [PERSON] , згідно якого встановлено нібито порушення п. п. 3 п. 1 Глави 2 Розділу XI Кодексу газорозподільних систем, а саме несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ. Підставою прийнятого рішення комісії слугували обстеження представниками СК ПЛГ 12.08.2021 року, акт про порушення № 02007 від 12.08.2021 року, протокол щодо направлення ЗВТ та/або пломби на експертизу від 12.08.2021 року та акт експертизи ЗВТ та пломб № 169 від 16.08.2021 року. Суд вважає, що рішення комісії є неправомірним у зв`язку із тим, що вищезазначені акти та протоколи були складені із суттєвими порушеннями та є недійсними, з огляду на наступне. Так, згідно з пунктом 26 розділу III Правил постачання природного газу про порушення, допущені побутовим споживачем під час постачання природного газу, відповідальні представники постачальника складають акт-претензію у двох примірниках, один з яких залишається в побутового споживача. В акті зазначають: дату виявлення порушення, суть порушення, імовірні причини порушення. До проведення перевірок комерційного ВОГ можуть залучатися уповноважені представники національної метрологічної служби (за їх згодою) (пункт 3 глави 9 розділу X Кодексу газорозподільних систем). Представник Оператора ГРМ перед складанням акта про порушення зобов`язаний повідомити споживача (несанкціонованого споживача) про його право внести зауваження та заперечення до акта про порушення, викласти мотиви своєї відмови від його підписання або підписати його без зауважень (пункт З глави 5 розділу XI Кодексу газорозподільних систем). Крім того, відповідно до пункту 5 глави 5 розділу XI Кодексу газорозподільних систем зазначено, що до акта про порушення сторонами можуть бути додані пояснення, зауваження, заперечення та докази, перелік яких (за наявності) зазначається в акті про порушення. Під час здійснення перевірки комерційного ВОГ та його складових, сторони мають право здійснювати фото- та відеозйомку (пункт 3 глави 9 розділу X Кодексу газорозподільних систем). Відповідно до п. 4 глави 5 Розділу XI Кодексу газорозподільних систем, у разі відмови споживача від підписання акта про порушення він вважається дійсним, якщо його підписали: або більше одного представника Оператора ГРМ, а відмова споживача (несанкціонованого споживача) від підпису акту про порушення підтверджується відеозйомкою; або представник Оператора ГРМ та одна не зацікавлена особа (представника власника/користувача, на території чи об`єкті якого сталося порушення, або органу місцевого самоврядування) за умови посвідчення цієї особи. У разі відмови споживача (несанкціонованого споживача) від підписання акту про порушення про це робиться відмітка в обох примірниках акту про порушення, один з яких надсилається споживачу (несанкціонованому споживачу) рекомендованим поштовим відправленням протягом п`яти робочих днів з дня складання такого акту. Акт про порушення № 02007 від 12.08.2021 року складений із порушенням п. 4 глави 5 Розділу XI Кодексу газорозподільних систем. Так, судом встановлено, що вищезазначений акт не містить жодних пояснень споживача (представника споживача), оскільки представник АТ «Одесагаз» не надавав такої можливості; підпис споживача в акті відсутній; відеозйомка щодо складеного акту відсутня; під час складення акту не знаходились та не підписували такий акт представники житлово-експлуатаційної організації (балансоутримувач); примірник акту про порушення не надіслано рекомендованим поштовим відправленням, відсутня відеофіксація та/або фотофіксація газового лічильника в прикріпленому (робочому) стані, а фото начебто правопорушення здійснене вже після того, як працівник АТ «Одесагаз» здійснив його демонтаж. 16.08.2021 року актом експертизи ЗВТ та пломб № 169 встановлено несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ: порушено цілісність лічильного механізму та ЗВТ. Судом встановлено, що акт експертизи ЗВТ та пломб № 169 складено із порушеннями: 1) підставою його складання слугував невідомий протокол від 13.08.2021 року; 2) номер пломби на вихідному патрубку не співпадає із пломбою, що зазначається в протоколі щодо направлення ЗВТ та/або пломби на експертизу; 3) відеозапис експертизи не проводився, а отже, не зафіксований момент початку проведення експертизи, розпакування пакету з лічильником газу, звірення захисної пломби на вказаному пакеті, а також звірення захисної пломби на самому лічильнику газу, не зафіксований момент закінчення проведення експертизи, а також пакування лічильника газу для його подальшого зберігання. Судом встановлено, що в самому акті експертизи наявні відомості про невідомий протокол від 13.08.2021 року, а пломби не співпадають із пломбами зазначеними в акті правопорушення. Так, протоколом щодо направлення ЗВТ та/або пломби на експертизу від 12.08.2021 року встановлено, що для захисту ЗВТ від зовнішнього втручання до дня проведення експертизи представник Оператора ГРМ запакував в пакет, який опломбував пломбою Оператора ГРМ № Я32488253 та додатково вхідний та вихідний патрубки ЗВТ (вхідний пломбою № R32488295, вихідний пломбою № 1132488264). В акті експертизи ЗВТ та пломб № 169 від 16.08.2021 року зазначається невідомий протокол від 13.08.2021 року та перевірка встановлених пломб та їх цілісність: на вхідному патрубку № R32488295, вихідному патрубку № R3248864, пакунок № R32488253. Отже, судом встановлено, що номер пломби на вихідному патрубку не відповідає та не співпадає із номером пломби, що встановлений під час складання протоколу; присутнє посилання на невідомий протокол. У зв`язку із зазначеним, суд не може ідентифікувати, експертизу якого саме газового лічильнику (ЗВТ) проводило АТ «Одесагаз». Суд звертає увагу відповідача, що враховуючи те, що рішення комісії № 2123 від 28 вересня 2021 року ґрунтується на документах акті про порушення № 02007 від року та акті експертизи ЗВТ та пломб № 169 від 16.08.2021 року, які були складені з порушенням чинного законодавства, суд вважає таке рішення неправомірним. Окрім того, судом встановлено, що склад комісії є неповноважним, оскільки до її складу не входив юрист, що є порушенням п. 9 глави 5 Розділу XI Кодексу газорозподільних систем. Щодо рахунку на оплату № 12742 від 16 серпня 2021 року за експертизу та позачергову повірку газового лічильника на суму 2303,40 грн., судом встановлено, що по-перше акт експертизи є таким, що складений з порушенням чинного законодавства, а по-друге позачергова повірка газових лічильників проводиться відповідно до Типового договору надання населенню послуг з газопостачання. Так, відповідно до підпункту 14 пункту 30 Типового договору встановлено, що виконавець зобов`язаний проводити протягом одного місяця з дня демонтажу лічильника газу його позачергову повірку (на вимогу як споживача, так і виконавця). Таким чином, у разі якщо позачергова повірка газового лічильника здійснюється за заявою споживача, послуги з проведення такої повірки (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) повинні оплачуватись споживачем. У випадку якщо ініціатором проведення позачергової повірки лічильника газу являється газорозподільне підприємство, то послуги з проведення такої повірки повинні оплачуватись газорозподільним підприємством. Саме таке роз`яснення щодо позачергової повірки газових лічильників надає Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики своїм листом від 22.01.2014 № 429/16/47-14 «Щодо оплати позачергової повірки газового лічильника». Окрім того, проведення позачергової експертизи регламентується главою 11 Розділу XI Кодексу газорозподільних систем і визначає, що позачергова чи експертна повірка комерційного ВОГ чи його складових проводиться відповідно до регламентів їх проведення уповноваженими представниками метрологічної організації та в спеціально обладнаних приміщеннях із застосуванням стаціонарного повірочного обладнання або на місці монтажу комерційного ВОГ пересувними повірочними лабораторіями, які атестовані у встановленому законодавством порядку. За підсумками проведення позачергової чи експертної повірки на місці її проведення уповноважений представник метрологічної організації оформлює відповідний висновок. Судом встановлено, що в рішенні комісії № 2123 від 28 вересня 2021 року в якості документів, на які посилається комісія в прийнятті свого рішення такий висновок відсутній. Враховуючи наведене та те, що споживач не був ініціатором проведення позачергової повірки, рахунок на оплату № 12742 від 16 серпня 2021 року за експертизу та позачергову повірку газового лічильника на суму 2303,40 грн. є неправомірним та не підлягає сплаті. Подібні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 14-503цс18, у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/17955/17 від 4 січня 2020 року та у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 189/1518/17 від 26 лютого 2020 року. Стосовно позовної вимоги [PERSON] щодо визнання дії АТ «Одесагаз» недійсними, суд відмовляє у її задоволенні, оскільки позивачка не конкретизувала свою позовну вимогу, а судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. Стосовно позовної вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 16376,54 грн., суд відмовляє у її задоволенні з огляду на наступне. Відповідно до\~ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода\~відшкодовується незалежно\~від майнової\~шкоди,\~яка підлягає\~відшкодуванню,\~та не\~пов`язана\~з розміром\~цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 360/723/16-ц (провадження № 61-22702сво18). Відповідно до ч. 1 ст. 1-1 ЗУ «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Відповідно до п. 22 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно пунктів 3, 4, 17 і 18\~ ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», виконавець суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; виробник суб`єкт господарювання, який: виробляє товар або заявляє про себе як про виробника товару чи про виготовлення такого товару на замовлення, розміщуючи на товарі та/або на упаковці чи супровідних документах, що разом з товаром передаються споживачеві, своє найменування (ім`я), торговельну марку або інший елемент, який ідентифікує такого суб`єкта господарювання; або імпортує товар; послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; продавець суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації. Отже, правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачами не витікають з положень Закону України «Про захист прав споживачів», між позивачем і відповідачем не існує договірних відносин, на яких поширюється дія Закону. Тому позивач не є споживачем в розумінні названого Закону, між ним та відповідачем не укладеного будь-якого договору. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що у даній ситуації відсутні підстави для відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97- ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до п.п. 1,3 частини 1 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. На підставі ст.ст. 5, 15, 16, ЦК України від 16.01.2003 року, ст. 41 Конституції України, ст. 15 Закону України «Товарну біржу»,

Outcome: partial