Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~18 серпня 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з 08 жовтня 1994 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду від 19 вересня 2016 року. В період шлюбу подружжям на підставі договору купівлі-продажу від 26 квітня 2006 року було набуто у власність нежитлове приміщення загальною площею 459.7 кв.м. по [ADDRESS] . Оскільки відповідачка чинить перешкоди у користуванні спільним майном, позивач просить суд зобов`язати її не чинити йому перешкод у користуванні нежитловим приміщенням, а також визнати за ним право власності на Ѕ частину вищезазначеного приміщення, припинивши право спільної сумісної власності. 15 жовтня 2020 року відповідачкою до суду було подано відзив на позов, в якому вона заперечуючи проти вимог [PERSON] вказала на те, що нежитлове приміщення по [ADDRESS] було придбано за рахунок особистих коштів та коштів отриманих в позику з метою здійснення підприємницької діяльності, а тому є особистою приватною власністю [PERSON] . Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 2 вересня 2020 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 16 грудня 2020 року по справі було призначено оціночно-будівельну експертизу. В судовому засіданні позивач та його представник, який також є представником третьої особи вимоги викладені у позовній заяві підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечили, щодо задоволення позову з підстав наведених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позов слід задовольнити з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] з 08 жовтня 194 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного Хмельницької області від 19 вересня 2016 року у справі №686/14957/16. 21 квітня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ВАТ «Стожари» та [PERSON] , остання набула у власність 49/100 частини будівлі автогосподарства, загальною площею 459,7 кв.м. по [ADDRESS] . При укладенні вказаного договору [PERSON] було подано заяву, в якій він не заперечив, щодо здійснення купівлі-продажу нежитлового приміщення його дружиною [PERSON] . В цей же день між ВАТ «Cтожари» та [PERSON] було укладено договір поділу в натурі вищезазначеного нежитлового приміщення. 27 квітня 2006 року здійснено реєстрацію права власності на нежитлове приміщення площею 459,7 кв.м. по [ADDRESS] за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 серпня 2020 року. 14 грудня 2006 року рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради №963 було надано дозвіл на тимчасове використання та реконструкції нежитлового приміщення по [ADDRESS] під в`язально-швейних цех приватному підприємцю [PERSON] . Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги вказав на те, що відповідач, змінивши замки та встановивши охоронну сигналізацію унеможливлює доступ до нежитлового приміщення по [ADDRESS] , у зв`язку із чим він 15 червня 2020 року звертався із відповідною заявою до Південно-Західного відділення поліції ГУНП в Хмельницькій області та отримав відповідь від 26 червня 2020 року про те, що підстав для реагування не має, оскільки між сторонами існують цивільно-правові відносини. Відповідачка, не заперечуючи обставин відсутності доступу до нежитлового приміщення [PERSON] , посилалась на те, що з цеху позивачем було викрадено в`язальне устаткування, у зв`язку із чим було вжито відповідних заходів безпеки. На підтвердження чого надала витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань від 17 листопада 2020 року. В судовому засіданні на пропозицію суду щодо надання доступу до нежитлового приміщення відповідачка в категоричній формі відмовилася надати позивачу, як ключі до вхідних дверей, так і дані необхідні для доступу до охоронної системи, яка перебуває на обслуговуванні ПП «Шелтер-ВР» згідно договору №ХМ-750 від 03 березня 2021 року. З огляду на встановлені обставини, вимога про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням права позивача підлягає задоволенню, оскільки він позбавлений можливості належним чином здійснювати своє право власності, щодо користування та володіння спірним нерухомим майном. Що стосується обставин придбання нежитлового приміщення по [ADDRESS] , то суд виходить із наступного. Відповідачка, стверджуючи, що спірне нежитлове приміщення було придбано за рахунок її особистих коштів, на підтвердження зазначених обставин, надала суду довідку ГУ ДПС в Хмельницькій області від 12 жовтня 2020 року, згідно якої вона отримала дохід з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2004 року в сумі 80\~198 грн.; з 1 січня 2005 року по 31 грудня 2005 року в сумі 242\~953 грн.; з 1 січня 2006 року по 31 грудня 2006 року в сумі 186 697 грн; з 1 січня 2007 року по 31 грудня 2007 року в сумі 117\~961 грн. Факт позики [PERSON] коштів для придбання та ремонту спірного нежитлового приміщення підтвердили свідки [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , які надали відповідачці кошти в сумі 20\~000 дол. США, 59\~000 дол. США, 10\~000 дол. США відповідно, однак жодних підтверджуючих документів про існування грошових зобов`язань між ними та позичальником суду надано не було, у зв`язку із чим суд вважає, що їх пояснення слід оцінити критично, у зв`язку із чим їх до уваги не бере. Крім цього судом враховується і та обставина, що перед укладенням договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по [ADDRESS] 20 квітня 2006 року відповідачкою на підставі договору №0124-200406-М було отримано кредит в АКІБ «УкрСиббанк» на споживчі цілі в сумі 110\~000 дол. США під 12,5% річних строком до 20 квітня 2016 року, поручителем у якому виступив позивач [PERSON] . Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 28 жовтня 2014 року у справі №686/718/14 з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку було стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 80\~739,52 дол. США та 18\~786 грн 45 коп. Такий же договір №11066604000 [PERSON] уклала із АКІБ «УкрСиббанк» 27 жовтня 2006 року на суму 100\~000 дол. США, під 12,3% річних строком до 27 жовтня 2017 року на споживчі цілі, де поручителем знову виступив [PERSON] . Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 27 січня 2015 року з [PERSON] та [PERSON] було стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 71\~865,49 дол. США, 20\~449 грн 79 коп. пені та 3 441 грн судового збору. 27 вересня 2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №11225236000 за яким, позичальниця отримала кредитні кошти в сумі 80\~000 дол. США під 12,9% річних строком до 26 вересня 2017 року на споживчі цілі. Поручителем за вказаним договором також виступив [PERSON] . Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 31 березня 2014 року у справі №686/721/14 з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість в сумі 63\~776,25 дол. США. В силу ст.ст.60, 61 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1, ч.2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007, № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» звернуто увагу судів на те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Суд, не бере до уваги пояснення [PERSON] та його представника про те, що спірне нерухоме майно було придбано за особисті кошти відповідачки, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин суду надано не було, надана нею довідка про доходи, містить лише загальну інформацію про розмір річного доходу, однак, не свідчить про те, що саме за ці кошти 21 квітня 2006 року було придбано нежитлове приміщення. Згідно ч.1,3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В силу ч.ч.1-3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Спірне нежитлове приміщення по [ADDRESS] , загальною площею 459,7 кв.м. було придбано під час перебування сторін у шлюбі за спільні кошти, оскільки зворотного в судовому засіданні не встановлено, вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на Ѕ частину вказано майна слід задовольнити та припинити право спільної сумісної власності на спірне нежитлове приміщення. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки позивач позбавлений можливості користуватися нежитловим приміщенням та не має вільного доступу до нього, що відповідачка не заперечувала, суд вважає за можливе задовольнити також і іншу вимогу, щодо усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням по [ADDRESS] , шляхом надання вільного доступу та видачі ключів від замка (замків) вхідних дверей. Судові витрати по справі становлять 25\~972 грн 56 коп., з яких позивачем сплачено 12\~066 грн 66 коп. та складаються із судового збору за вимогу немайнового характеру в сумі 840 грн 80 коп., вимоги майнового характеру 6\~306 грн, витрат на правову допомогу в сумі 10\~000 грн, витрат за проведення експертного дослідження в сумі 8\~825 грн 76 коп., які оплачені відповідачем. Відповідно до ч.ч.1,2. ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. З огляду на складність справи, обґрунтованість та пропорційність витрат предмету спору, обсяг виконаних адвокатом робіт, час витрачений адвокатом вважає, за можливе зменшити витрати на правову допомогу до 8\~000 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позов задоволено в повному обсязі, з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати в сумі 840 грн 80 коп., 1\~225 грн 86 коп., а також витрати на правову допомогу в сумі 8\~000 грн, а всього 10\~666 грн 66 коп. Оскільки ціна позову за першою вимогою 1\~562\~658 грн, розмір судового збору обмежений сумою 6\~306 грн, у зв`язку із чим з відповідачки на користь держави слід стягнути судові витрати в сумі 5\~080 грн 14 коп. = 6\~306 грн 1225 грн 86 коп. Витрати за проведення експертизи, у зв`язку із повним задоволення м позову слід покласти на відповідача.

Outcome: approved