Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до Акціонерного товариства "Альфа-Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Довіра та Гарантія", третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, в якому просить, визнати неправомірним, удаваним правочином, спрямованим на приховування дійсних намірів та недійсним з моменту укладання Договір факторингу б/н від 19.09.2018 року укладений між Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», код ЄДРПОУ 00039091, м. Київ, вул. Ковпака, 29 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» код ЄДРПОУ 38750239, м.Київ, вул. Авіаконструктора Ігора Сікорського, 8 та визнати недійсним договір від 19.09.2018 року про відступлення права вимоги, укладений між Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», код ЄДРПОУ 00039091, м. Київ, вул. Ковпака, 29 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» код ЄДРПОУ 38750239, м.Київ, вул. Авіаконструктора Ігора Сікорського, 8 за іпотечним договором №839/4/27/38/7-714 від 08.10.2007 року, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем та судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 08.10.2007 року між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк» (на той час АКБ «Укрсоцбанк») (правонаступник АТ "Альфа-Банк"), в особі Азовсько-Донського відділення ХОФ АКБ «Укрсоцбанк», м. Харків, Конституції майдан, 14, укладено Кредитний договір №839/3/27/38/7-476 від 08.10.2007 року, загальна сума кредиту 440 609,00 грн., зі сплатою 15% річних за користування кредитом, строком до жовтня 2022 року. 08.10.2007 року між позивачем та ПАТ (на той час АКБ) «Укрсоцбанк», в особі Азовсько-Донського відділення ХОФ АКБ «Укрсоцбанк», укладено договір № 839/9/27-38/7-23, згідно з яким позивач відступив на користь АКБ «Укрсоцбанк» майнові права на об`єкт інвестування, що з наступними характеристиками: квартира будівельний № 160, поверх -21, кількість кімнат -3, загальна площа - 92,40 кв.м., будівельна адреса: [ADDRESS] . Забудовник ТОВ дружнє підприємство технологічної групи «Екіпаж». Укладення цього договору є підтвердженням повної оплати позивачем вартості об`єкту інвестування згідно договору № КШ-1-160 від 27.09.2007 року про участь у фонді фінансування будівництва. В забезпечення зобов`язань за Кредитним договором № 839/3/27/38/7-476 від 08.10.2007 року між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк» (на той час АКБ «Укрсоцбанк»), в особі Азовсько-Донського відділення ХОФ АКБ «Укрсоцбанк», м. Харків, Конституції майдан, 14, укладено Іпотечний договір №839/4/27/38/7-714 від 08.10.2007 року, предметом якого є майнові права на об`єкт інвестування - трикімнатну квартиру №160, загальною площею 92.4 кв.м., що будується на 21 поверсі, за адресою: [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі Договору про відступлення майнових прав № 839/9/27-38/7-23 від 08.10.2007 року, укладеному між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк». Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 06.04.2011 року по справі № 11/10 за позовом АКБ СР «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 474 007,21 грн., що складається з заборгованості по кредиту в сумі 401 443.46 грн., заборгованості по відсоткам в розмірі 58 670,28 грн., пені в розмірі 13 218,27 грн. ПАТ «Укрсоцбанк» було отримано виконавчий лист по справі, який до цього часу не було подано до виконання. За рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14.01.2015 року по справі № 1786/14 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» щодо стягнення з [PERSON] 474 007,21 грн. відмовлено. Позивачу у жовтні 2018 року надійшли листи: ПАТ «Укрсоцбанк» вих. № б/н від 19.09.2018 року про відступлення права вимоги за Кредитним договором № 839/3/27/38/7-476 від 08.10.2007 року на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» за договором факторингу від 19.09.2018 року; ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» вих. № 142/7 від 19.09.2018 року про відступлення права вимоги за Кредитним договором № 839/3/27/38/7-476 від 08.10.2007 року та відступлення права вимоги за Іпотечним договором № 839/4/27/38/7-714 від 08.10.2007 року на користь ТОВ «Укрфінстандарт» за договором факторингу № 344/ФК-18 від 19.09.2018 року; ТОВ «Укрфінстандарт» б/н від 19.09.2018 року про відступлення права вимоги за Кредитним договором № 839/3/27/38/7-476 від 08.10.2007 року та відступлення права вимоги за Іпотечним договором № 839/4/27/38/7-714 від 08.10.2007 року на користь фізичної особи [PERSON] , іпн [NUMBER] , який мешкає [ADDRESS] за договором відступлення права вимоги № 244/1 від 19.09.2018 року. Укладення трьох правочинів щодо відступлення права вимоги за Кредитним договором №839/3/27/38/7-476 від 08.10.2007 року та відступлення права вимоги за Іпотечним договором № 839/4/27/38/7-714 від 08.10.2007 року викликає певні сумніви щодо їх законності, оскільки вони, на думку позивача, мають явні ознаки удаваного правочину в розумінні ст. 235 ЦК України. Отже з укладених договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором вбачається, що відбулася заміна кредитодавця-банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не є юридичною особою та фінансовою установою, а тому не може надавати фінансові послуги згідно з нормами права, а саме ст. 1054 ЦК України, п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 11.09.2018 р. у справі №909/968/16.Також позивач вказує, що 26.10.2018 року йому надійшла заява-вимога [PERSON] , передана приватним нотаріусом ХМНО Ємцем І.О., відповідно якої [PERSON] повідомляє про заборгованість в сумі 822 304,94 грн. та пеню у сумі 260 456,34 грн. та попереджає, що у разі непогашення заборгованості у термін 30 днів (а ні реквізитів на який сплачувати борг, ані підстав для сплати боргу саме [PERSON] , крім вказаного договору не надано), буде здійснено задоволення вимог шляхом набуття у власність предмета іпотеки. Але, відповідно звіту ТОВ «Бізнес Ассіст» № ВА 180702-004 від 02.07.2018 року, долученого ПАТ «Укрсоцбанк» по цивільній справі №639/4494/18, ринкова вартість квартири № 160 за адресою: [ADDRESS] становить 1 832 569,00 грн., тобто майже вдвічі перевищує заявлені вимоги [PERSON] та вчетверо перевищує встановлену Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 06.04.2011 року по справі № 11/10 суму боргу [PERSON] . Враховуючи викладене, а також посилаючись аналіз положень ЦК України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивач вважає, що оскаржуваний договір містить всі ознаки факторингу і не міг бути укладений із фізичною особою, а отже підлягає визнанню недійсним. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27.08.2019 року залишеним без змін Постановою Харківського апеляційного суду від 14.01.2020 року та постановою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.08.2021 року встановлено удаваність низки правочинів спрямованих на приховування дійсних намірів сторін з метою переходу права на вимогу іпотечного майна від банку до фізичної особи. У зв`язку з викладеним, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. 21 січня 2022 року директором ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" Лукаш О.А. подано відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому просить суд у задоволенні вищевказаного позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначає, що правочини зазначені в позовній заяві дійсно укладались в межах здійснення господарської діяльності товариства. При укладені зазначених договорів враховані норми чинного законодавства. Підстави для визнання договорів неправомірними та удаваними відсутні. На виконання умов договору факторингу Товариством здійснено фінансування (сплачено грошові кошти) в сумі 822 304,94 гри., згідно платіжного доручення №2581519 від 19.009.2018р., копія якого додається. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.09.2021 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.11.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до п. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача АТ "Альфа-Банк", у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, надав до суду відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Третя особа у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. З матеріалів справи встановлено, що 08.10.2007 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» в особі Азовсько-Донського відділення ХОФ АКБ «Укрсоцбанк» укладено Кредитний договір №839/3/27/38/7-476, загальна сума кредиту 440 609,00 грн., зі сплатою 15% річних за користування кредитом, строком до жовтня 2022 року. В забезпечення зобов`язань за Кредитним договором № 839/3/27/38/7-476 від 08.10.2007 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» в особі Азовсько-Донського відділення ХОФ АКБ «Укрсоцбанк» укладено Іпотечний договір №839/4/27/38/7-714 від 08.10.2007 року, предметом якого є майнові права на об`єкт інвестування - трикімнатну квартиру №160, загальною площею 92.4 кв.м., що будується на 21 поверсі, за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Левковець О.Л. 08.10.2007 року та зареєстрований в реєстрі за №1708. Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 06.04.2011 року по справі № 11/10 за позовом АКБ СР «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 474 007,21 грн., що складається з заборгованості по кредиту в сумі 474 997,21 грн. та третейський збір у розмірі 5 140,07 грн. Відповідно до рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14.01.2015 року по справі № 1786/14 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» щодо стягнення з [PERSON] 474 007,21 грн. задоволені частково. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту у сумі 216 520, 22 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» третейський збір у розмірі 2 565,20 грн. При цьому рішення мотивоване тим, що 06.04.2011 року рішенням Постійно діючого Третейського суду при АУБ у справі №11/10 за вищевказаним договором кредиту з відповідача стягнуто заборгованість станом на 20.10.2009 року у сумі 474007 грн. 21 коп., у тому числі: - заборгованість за кредитом в розмірі 401443 грн. 46 коп., - заборгованість за відсотками в розмірі 58670 гривень 28 коп., - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та сплату відсотків в розмірі 675 грн. 20 коп, - штраф за порушення умов договору в розмірі 13218 грн. 27 коп. Враховуючи вищевикладене, стягненню з відповідача підлягає лише заборгованість за відсотками, що нараховані та несплачені за період з 21.10.2009 року по 03.09.2014 року сумі 216520 гривень 22 копійок. [PERSON] надійшли листи від ПАТ «Укрсоцбанк» вих. № б/н від 19.09.2018 року про відступлення права вимоги за Кредитним договором № 839/3/27/38/7-476 від 08.10.2007 року на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» за договором факторингу від 19.09.2018 року (а.с.23); ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» вих. № 142/7 від 19.09.2018 року про відступлення права вимоги за Кредитним договором № 839/3/27/38/7-476 від 08.10.2007 року та відступлення права вимоги за Іпотечним договором № 839/4/27/38/7-714 від 08.10.2007 року на користь ТОВ «Укрфінстандарт» за договором факторингу № 344/ФК-18 від 19.09.2018 року (а.с.24); ТОВ «Укрфінстандарт» б/н від 19.09.2018 року про відступлення права вимоги за Кредитним договором № 839/3/27/38/7-476 від 08.10.2007 року та відступлення права вимоги за Іпотечним договором № 839/4/27/38/7-714 від 08.10.2007 року на користь фізичної особи [PERSON] , іпн [NUMBER] , який мешкає [ADDRESS] за договором відступлення права вимоги № 244/1 від 19.09.2018 року. 19.09.2018 року між АТ «Укрсоцбанк» (клієнт) та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (фактор) укладено договір факторингу, за яким Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а клієнт зобов`язується відступити Факторові свої права грошової вимоги до боржників за договором кредиту №839/3/27/38/7-476 від 08.10.2007 року, що укладений між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] (основний договір). Згідно з п.1.2. за основним договором відступаються наступні права: - право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредиту відповідно до основного договору в сумі 401433, 46 грн. 46 коп.; - право вимоги сплати процентів за користування кредитом в розмірі, встановленому основним договором нарахованих та несплачених станом на дату підписання цього договору в сумі 420861, 48 грн. 48 коп., а також право вимоги сплати процентів за користування кредитом, нарахованих в майбутньому; - право вимоги сплати пені що була нарахована та буде нарахована в майбутньому. Згідно зі змістом п. 1.4 в день підписання цього Договору до Фактора переходять також права, що виникають з іпотечного договору №839/4/27/38/7-714 від 08.10.2007 рок, що укладений між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Левковець О.Л. 08.10.2007 року та зареєстрований в реєстрі за №1708. В п.1.5 вказано, що права за договором забезпечення, вказані в п.1.4 цього Договору, переходять до Фактора без будь-якої плати будь-якого характеру виключно у силу положень українського законодавства. Того ж дня 19.09.2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Укрфінстандарт» укладено договір відступлення права вимоги №344/1 Відповідно до п.1.1 договору, на умовах, визначених цим Договором, Цедент передає, а Цесіонарій приймає права вимоги за договором кредиту № 839/3/27/38/7-476 від 08.10.2007 року, позичальником за яким є [PERSON] , Крім того, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» (Цедент) та [PERSON] (Цесіонарій) 19.09.2018 року укладено договір (цесії) передачі прав за Іпотечним договором №839/4/27/38/7-714, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Левковець О.Л. 08.10.2007 року та зареєстрований в реєстрі за №1708 включаючи всі зміни та додаткові угоди до нього. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27.08.2019 року (справа № 639/6370/18 провадження 2/639/575/19) позов [PERSON] до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінстандарт», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович про визнання недійсним договору задоволено повністю. Визнано недійсним Договір №344/1 б/н від 19.09.2018 року про відступлення права вимоги за Кредитним Договором №839/3/27/38/7-476 від 08.10.2007 року та відступлення права вимоги зі Іпотечним Договором №839/4/27/38/7-714 від 08.10.2007 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрфінстандарт» та фізичною особою [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінстандарт» судові витрати у вигляді судового збору у розмірі по 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок - з кожного окремо. Постановою Харківського апеляційного суду від 14.01.2020 року, апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27.08.2019 року залишено без змін. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.08.2021 року по справі № 639/6370/18, провадження № 61-2747св20 містить певний висновок: «...Фактично АТ «Укрсоцбанк», ТОВ «ФК Довіра та гарантія», ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» та [PERSON] уклали ряд угод, завдяки яким здійснили перехід права на вимогу кредитного та іпотечного договорів від банку до фізичної особи. При цьому, оскільки договір факторингу не може бути укладений між банком та фізичною особою, задіяли спосіб переходу формально начебто правильний, проте за змістом такий, шо лише приховав дійсні наміри сторін...». Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 82 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також, ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, про те можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У статті 509 ЦК України міститься поняття зобов`язання. Згідно з ч.2 зазначеної статті зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 частини 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. У статті 1077 ЦК України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Разом з тим, із частини першої статті 1077 ЦК України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. У статті 350 Господарського кодексу України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України). Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зазначене вище відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 11 вересня 2018 року (справа № 909/968/16, провадження № 12-97гс18). Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Частиною 1 статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. В Узагальненнях Верховного суду України від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв`язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. З укладенням низки договорів в один день про відступлення права вимоги за кредитним договором №839/3/27/38/7-476 від 08.10.2007 року, що первісно укладений між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] (основний договір) фактично відбулася заміна кредитодавця-банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу [PERSON] , який не є фінансовою установою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і не може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу. Окрім того фактично АТ «Укрсоцбанк», ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» та [PERSON] уклали ряд угод, завдяки яким здійснили перехід права на вимогу кредитного та іпотечного договорів від банку до фізичної особи. При цьому, оскільки договір факторингу не може бути укладений між банком та фізичною особою, задіяли спосіб переходу формально начебто правильний, проте за змістом такий, що лише приховав дійсні наміри сторін. Відповідний висновок зроблено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.08.2021 року по справі № 639/6370/18, провадження № 61-2747св20. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що права позивача [PERSON] як боржника укладенням оспорюваного правочину порушені, ним правильно обрано спосіб захисту і з огляду на встановлені судом обставини та досліджені докази, суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. З огляду на викладене та

Outcome: approved