Jurisdiction: civil
Date: 2022-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя - домоволодіння по [ADDRESS] , яке зареєстроване за відповідачем, реєстраційний номер майна у Реєстрі прав власності 11718593. В ході підготовчого засідання представник позивача - адвокат Краюшкін О.С. заявлені вимоги уточнив, просив суд припинити право спільної сумісної власності на домоволодіння по [ADDRESS] , яке зареєстроване за відповідачем, реєстраційний номер майна у Реєстрі прав власності 11718593 та визнати за сторонами право власності по Ѕ частині домоволодіння по [ADDRESS] . Позовні вимоги позивачкою обґрунтовані тим, що 16 червня 1992 року між нею, [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу вона набула прізвище [PERSON] . 28.11.2013 року відповідач змінив прізвище на [PERSON] . 20.12.2018 року за рішенням Богородчанського районного суду шлюб між ними розірвано і вона відновила дошлюбне прізвище [PERSON] . За період перебування у шлюбі ними у 1995 році збудовано житловий будинок в [ADDRESS] (тепер Солотвинська ТГ Івано-Франківського району), а згодом, протягом кількох років добудови будинок збільшено у площі. Право власності на домоволодіння було зареєстровано 13.08.2005 року на прізвище відповідача [PERSON] , про що видано свідоцтво на право власності на його ім`я. Відомості про право власності на житловий будинок внесені до реєстру прав власності на нерухоме майно. Зважаючи на те, що у добровільному порядку вирішити питання про зміну правового статусу майна відповідач не бажає, змушена звернутися до суду. Представник позивачки Краюшкін О.С. позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про розгляд справи належним чином, відзиву на позов, а також жодних клопотань до суду не подав. У зв`язку з цим суд постановив ухвалу про проведення розгляду справи у порядку заочного провадження. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 16 червня 1992 року у виконавчому комітеті Монастирчанської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області, актовий запис №6. Після державної реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище на " [PERSON] ". Відповідно до свідоцтва про зміну прізвища від 28.11.2013 року, [PERSON] змінив прізвище на « [PERSON] ». 20.12.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано і дружина відновила дошлюбне прізвище [PERSON] . Відповідно до наявної в матеріалах справи копії інвентаризаційної справи №7818 на домоволодіння по [ADDRESS] та виписок з погосподарської книги с.Монастирчани за 1991-2021 роки, житловий будинок був збудований у 1995 році та перебудовувався до 2005 року. За матеріалами інвентаризації до складу домоволодіння входить житловий будинок загальною площею 319,7 кв.м. та вбиральня. Інвентаризаційна вартість домоволодіння склала 85115 грн. Зазначений житловий будинок збудовано на земельній ділянці площею 0,07 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться у постійному користуванні [PERSON] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта, 13 серпня 2005 року зареєстровано право власності [PERSON] в цілому на домоволодіння в [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 11718593. Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок не приватизована. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України). Згідно з ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Також, згідно положень ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 2 статті 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) окрема земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 Земельного кодексу України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що житловий будинок по [ADDRESS] (тепер Солотвинська ТГ Івано-Франківського району) слід визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки зазначене майно було придбане під час перебування сторін в шлюбі за спільні кошти, що не спростовано відповідачем. Відтак підлягають задоволенню вимоги позивачки про припинення права спільної сумісної власності на згадане майно і поділ спільного майна подружжя в рівних частинах по 1/2 ідеальній частці. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved